Jamie Fewery

24 VZPOMÍNEK

Deset let lásky v jednom dni

Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © Jamie Fewery 2018

First published by Orion, London.

Translation © Jana Žlábková, 2020

Original English title: OUR LIFE IN A DAY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-287-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-288-4 (mobi)

Pro Alici.

Díky za tvou lásku, podporu a odvahu.

PROLOG

Neměl to být výjimečný večer. Podle Toma měl nastat až zítra. Přesně v ten den, 21. června. Deset let poté, co se seznámili a šli spolu domů v pozdních ranních hodinách tichými ulicemi letního Londýna.

Ale když Tom otevřel dveře jejich společného bytu ve West Hampsteadu, ihned mu bylo jasné, že Esme se už delší dobu pečlivě připravovala. Všude byly patrné doteky jejích rukou. Nad dveřmi čekaly konfety vyražené ze stránek vytrhaných z jejich oblíbených knih a umístěné tak, aby ho zasypaly, až vejde dovnitř. Na hnědém provázku byly malinkými dřevěnými kolíčky připevněny stovky fotek a vytvářely zvláštní vlajkovou výzdobu vinoucí se předsíní. Z obývacího pokoje se ozývala tichá melodie písně, na kterou tančili před třemi lety, když si koupili tenhle byt, v němž byly pořád trochu cítit stopy po předchozím majiteli, který miloval hulení trávy a svého psa boxera. Making Movies od Dire Straits, jediné CD, jaké byl schopný najít v asi čtyřiceti krabicích ovládajících jejich malý byt od chvíle, kdy se do něj nastěhovali.

„Haló?“ zvolal a odhodil tašku pod věšák, na který pověsil tenkou černou pláštěnku promáčenou letním deštěm, jenž ho zastihl cestou ze stanice londýnské nadzemky do Islay Gardens. „Co se děje?“

„Jsem v obýváku,“ ozvala se Esme.

Byt byl tak malý, že Tomovi stačily tři kroky, aby přešel z předsíně do obývacího pokoje, kde na něj čekala Esme.

Měla na sobě slavnostní temně modré šaty a šedé lodičky na vysokém podpatku. Vhodný make-up dával vyniknout velkým tmavým očím a tenkým rtům. Koutky jejích úst jako by byly kdykoliv připraveny buď se nadzvednout v zářivý úsměv, nebo plačtivě poklesnout. Ještě nedávno se jí vlnily hnědé vlasy po ramenou, ale pak se nechala ostříhat nakrátko. Patřilo to k „nové Esme“, jakou se rozhodla stvořit, když dost obtížně vkročila – vkročili – do tohoto roku.

„Co to všechno znamená, Es?“ zeptal se. „Myslel jsem, že dneska večer budeme jenom balit.“

„Překvápko.“

„Aha. Takže, večeře?“

„Ne tak úplně.“

Tom se rozhlédl po místnosti. Svíčka na konferenčním stolku ozařovala bílé stěny, drahé nástěnné hodiny ukazovaly 7:03 a na boční straně pohovky zely dlouhé trhliny, které v ní zanechal kocour Magnus, jenž se zjevně nikdy nesmířil s její temně rudou barvou. V rohu pokoje stál rozkládací jídelní stůl, který prostřela pro dva. Doprostřed postavila košík s chlebem, jako by byli v restauraci, a na straně, kde běžně sedával Tom, ležel malý zabalený dárek. Měl čtvercový tvar a byl vysoký asi centimetr.

„Sakra, Esme. Já jsem nestihl zabalit dárek pro tebe,“ řekl s mírným pocitem viny, protože přesnější by bylo, kdyby řekl, že ho ještě ani nekoupil. Chtěl to udělat zítra, než vyrazí na západ na každoroční minivýlet. Zamluvila hezký hotel v Cotswoldsu, což ji napadlo celkem nedávno. Ale nějakou dobu byla oslava jejich desetiletého výročí jeden velký otazník, protože máloco vycházelo tak, jak chtěli nebo plánovali.

„Vlastně to není dárek,“ řekla. „Jen jsem měla takový nápad.“

„Nápad?“

„Jo. Prostě nápad. Zítra dostaneš opravdový dárek. Dnes večer tě chci obdarovat cestováním v čase.“

Snažila se žertovat. Tom začínal být skeptický.

„Můžu se nejdřív převléknout? Trochu jsi mě zaskočila a vypadám děsně,“ řekl a podíval se na ošuntělé džíny ze sekáče, promáčené tenisky New Balance a pomačkanou modrou lněnou košili. Kromě jiného měl v úmyslu najít zítra ráno nejlevnějšího holiče v severním Londýně, který by mu upravil neposedné hnědé vlasy a možná i zastřihl krátké mírně prošedivělé vousy.

„Jasně. Ale pospěš si. Už teď je pozdě.“

Tom netušil, proč by mělo být pozdě na něco, co vůbec nečekal, ale nic neřekl a rychle se vydal do ložnice, aby našel bílou bavlněnou oxfordskou košili, ve které se Esme líbil, a džíny, v nichž nestrávil celý den.

Pak se zadíval do zrcadla a pokusil se vytrhnout chlup v nose, který mu už nějakou dobu vadil. V duchu si říkal, proč to všechno Esme vlastně dělá. I když pro ni to bylo dost typické. Že by něco zjistila?

Tom vyhnal otázku z hlavy. Byl rozhodnutý nepokazit večer, který byl pro oba hodně důležitý. Zhluboka se nadechl a potom se vydal do obývacího pokoje, kde čekala u stolu a usmívala se.

„Takže,“ řekl a posadil se. „Už mi konečně řekneš, o co jde?“

„Rozbal to.“

„Tohle?“ Zvedl balíček a začal odstraňovat lepicí pásku. Esme ho pozorovala s rozzářenýma očima.

Uvnitř byl poznámkový bloček a na prvním papírku bylo zřetelně nadepsáno 24 vzpomínek a vedle toho nakreslené hodiny ukazující dvanáct. Mohla to být půlnoc, nebo poledne. Tom rychle prolistoval malé žluté papírky, protože myslel, že jsou na nich obrázky vytvářející nějaký příběh. Takové věci uměla Esme velmi dobře,. Ale byly prázdné, kromě další malé kresby hodin a času.

„Promiň, Es,“ řekl. „Já vážně nic nechápu.“

„Je to hra.“

„Hra?“

„Ano. Vymyslela jsem ji. Výtvor Esme Simonové. Speciálně pro Toma Murrayho.“

„A co se při té hře dělá?“

„Když ji hraješ správně, oživíš si během pár následujících hodin všechny významné chvíle deseti let, které jsme spolu strávili. Budeš prožívat každičký okamžik,“ řekla s úsměvem, hrdá na svou chytrost. „Už chápeš, o co mi jde? Cestování v čase.“

„Jasně,“ řekl. Tom byl překvapený. Něco takového by Esme před pár lety neudělala. Ale teď to byl jeden z jejích povahových rysů. „A má ta hra na cestování časem... nějaká pravidla?“

„Jenom jedno. Pokyny jsou na zadní straně.“

Tom otočil poznámkový bloček. Esme na něj přilepila páskou složený list papíru. Rozložil ho a začal číst.

Vítej ve hře 24 vzpomínek.

Vymyslela ji Esme Simonová pro Toma Murrayho k příležitosti oslavy deseti společně strávených let.

Každý papírek představuje hodinu. Musíš si vzpomenout na dvacet čtyři nejvýznamnějších okamžiků našeho společného života. Jeden na každou hodinu dne.

Hra má pouze jedno pravidlo: Daný okamžik se musí vztahovat přibližně k hodině napsané na papírku. Například:

3–4 hodiny ráno. Když pro mě Esme musela dojet na nádraží do Milton Keynes, protože jsem trouba a usnul jsem ve vlaku (březen 2011, vzpomínáš?)

Hra skončí, až budeš mít na každém papírku nějaký okamžik. A pak dostaneš svou cenu...

Dobře se bav! Miluji tě, Es

Tom se podíval na Esme ozářenou světlem svíčky stojící mezi nimi. Na tváři měla široký spokojený úsměv. Chvíli váhal.

Co by mělo být nejvýznamnějších dvacet čtyři hodin jejich vztahu? A co hodiny, na které zapomněla, nebo věci, o nichž vůbec neví? Věci, o jakých by neměla vědět?

Tom začínal mít vlhké dlaně a cítil, že se mu srdce rozbušilo trochu rychleji. Ten dárek mohl znamenat víc, než vůbec čekala. Ale pouze v případě, že bude schopný říct celou pravdu.

Znovu se zadíval na bloček a pak pohlédl na Esme.

„Připraven?“ zeptala se.

1. ČÁST

PRVNÍ KAPITOLA

2–3 hodiny

NOC, KDY JSME SE POZNALI

červen 2007 – Stockwell, Londýn

„Takže ty odjíždíš?“

„Neřekl jsem, že chci vážně odjet,“ odpověděl Tom.

„Přesně to jsi řekl.“

Tom zavrtěl hlavou.

„Něco mi říká, že problémem je Londýn. Možná bych se měl odstěhovat do Edinburghu,“ napodobila jeho hlas. „Konec citace. Vždyť tam nikoho neznáš. Všichni tví přátelé jsou buď tady, nebo v Lowestoftu.“

„Mí prarodiče žijou v Leithu.“

„Bezva! A ty, pětadvacetiletý muž, budeš trávit víkendy a večery s lidmi, kteří jsou trojnásob staří. Pověz mi, Tome, jak dobře umíš hrát bridž?“

„Řekl jsem možná. Což znamená, že to nevím jistě.“

„Proboha, s tebou to není snadné.“

„Já vím,“ řekl smutně a opřel se o pracovní desku světlemodré kuchyňské linky. Opatrně, aby nesáhl na místo polité zvětralým pivem, a pak usrkl z poloprázdné plechovky teplé dietní coly.

„Promiň,“ zašeptala Annabel a zlehka se dotkla jeho paže. „Asi jsem to neměla říkat.“

Tom se usmál. Nebyl si jistý, jak dlouho na večírku ještě vydrží. Hrála tam příšerná směska indie popu z devadesátých let prokládaná ubíjejícím tlacháním Aliho přítele Mama, který se sám nabídl, že bude dělat celý večer dýdžeje, a tvrdil, že kvůli tomu odmítl kšeft v klubu Fabric. Hala byla plná Aliho spolupracovníků z reklamní agentury, kteří si dávali lajnu kokainu ze zarámované kopie Magrittovy Golcondy patřící majiteli objektu. Střešní terasu, nebo spíše střechu, obsadil jeden amatérský fotograf, jenž po účastnících večírku požadoval, aby drželi před obličejem prázdný rám, protože chtěl stvořit jejich portrét s nevkusným pozadím panoramatu Londýna. A ze všeho nejhorší bylo, že Tom patřil do menšiny podivínů, kteří si na sebe nevzali žertovný převlek, takže byl obklopený více než padesáti lidmi oblečenými jako Iron/Super/Bat/Spider/Bananaman. Tři představovali Wonder Woman a jeden chlápek se celý natřel na zeleno, aby vypadal jako Hulk, a s plynoucími hodinami svého rozhodnutí zjevně čím dál víc litoval.

Podle Annabel, která byla oblečena jako kdosi jménem Jean Greyová, byla jediným „normálním“ člověkem na večírku Esme Simonová, přítelkyně Aliho a bývalá přítelkyně jeho spolubydlícího zvaného Vzteklej Matt, jenž byl bubeník průměrně úspěšné hardrockové kapely, která se vypravila na dlouhé turné, což znamenalo, že v bytě nebyl už celých jedenáct měsíců.

Esme byla hezká. Měla tmavohnědé zvlněné vlasy sahající po ramena. Její oči dodávaly živost nejen obličeji, ale i celému tělu. Pořád se usmívala a byla oblečená do džín a kostkované košile a na nohou měla červené tenisky, přestože všichni kolem ní vypadali jako ubohé napodobeniny neuvěřitelně úžasných nepřemožitelných postav.

Annabel si všimla, jak se Tom zadíval na Esme, nicméně usoudila, že pro něj „není ta pravá“.

„Tak moment,“ prohlásil Tom. „Za prvé proč? Za druhé kdo řekl, že o ni mám zájem?“

„Jasně. Takže za prvé, je věčná optimistka. Na rozdíl od tebe. A za druhé, je pro tebe příliš dobrá.“

„Co myslíš tím dobrá?“ opáčil stejným tónem jako Annabel a snažil se, aby to vyznělo jako vlastnost, jíž by se člověk měl spíš vyhýbat než o ni usilovat.

„Pracuje jako terapeutka napravující u dětí vady řeči, nebo něco takového. Je to úžasné. Zasvětila život pomáhání druhým. Ty jsi sobecký umělec.“

„Nejsem si jistý, jestli se hudebník z kapely hrající covery a mizerný učitel dá nazývat umělcem. Ale proč ne. Nicméně nechápu, proč by tyhle dva typy lidí nemohly být spolu.“

Annabel si povzdechla. Tom usoudil, že se připravuje na jednu ze svých dobře míněných „lekcí“. Pořád na něj dohlížela, což většinou znamenalo, že mu říkala, co nemá dělat. I když vzhledem k nedávným událostem měla nejspíš pravdu.

„Takže co?“ zeptal se Tom.

„Nejde jen o to, jestli byste se k sobě hodili. Podstatné je, zda by tohle,“ řekla a mávla rukou směrem k Esme stojící o kus dál za Tomem, „byl dobrý nápad. Po tom všem.“

„Myslím, že přikládáš příliš velký význam několika letmým pohledům, které jsme si vyměnili na večírku.“

„Já jen říkám svůj názor. Byla bych špatná kamarádka, kdybych to neudělala.“

„A tvůj názor zní?“

„Že jsi příliš zranitelný. Vím, že si myslíš, že už jsi v pořádku. Ale nejsou to ani dva měsíce.“

Tom mlčel. Na tom, co Annabel řekla, bylo víc než špetka pravdy. A navíc měl za sebou dlouhé a nepříliš slavné období, kdy ignoroval rudé vlajky, jež kvůli němu vztyčovali jeho přátelé a členové rodiny. Což bylo občas přínosem, a jindy ne.

„Buď v klidu.“

„Nejsem v klidu. Protože vidím, že se ti líbí. Když je nablízku, posloucháš jen napůl, co ti říkám.“

„Jak vůbec můžeš něco takového posuzovat?“

Annabel si povzdechla a zjevně začínala být podrážděná.

„Tome, jak dlouho tě znám? Čtrnáct let?“

„Tak nějak.“

„A kolik funkčních vztahů jsi za tu dobu měl?“

„Jeden. Ne, dva.“

„Správná odpověď zní žádný, Tome. Žádný.“

„Tansy jsi měla ráda. Tansy měli všichni rádi.“

„Kromě tebe.“

Tom na to nic neřekl. Byla to samozřejmě naprostá pravda. S Tansy měl po předchozích flirtech první vážný vztah trvající pouhého půl roku. Tansy pocházela stejně jako on a Annabel z Lowestoftu na pobřeží Suffolku. Její rodiče měli na molu stánek s koblihami a čajem a říkalo se o nich, že v zimě, kdy byla nouze o turisty, použijí jeden čajový sáček až třikrát. Tom a Tansy se poznali na střední škole, kde navázali značně odměřené přátelství založené hlavně na škádlení před, během a po vyučování. Z přátelství se po čase stal vztah a škádlení se postupně změnilo v jízlivé hádky. Na závěrečném školním plese, který se konal v místním hotelu, jejich vztah skončil tím, že Tansy hodila po Tomovi plechovku cideru.

„Tansy byla složitá osobnost. V podstatě jsi ji vůbec neznal.“

Annabel potom otevřela lednici plnou zmrzlin a plechovek, a když vyndala další pivo Carlberg, Tom ucítil, že je mu trochu nevolno. Byl nervózní, když byl obklopený alkoholem a drogami. Slíbil Annabel, že odejdou spolu, ale možná teď bylo příliš brzy.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

PROLOG

1. ČÁST

PRVNÍ KAPITOLA