Amy Angel

POVĚDOMÁ TEMNOTA

Všechny postavy i události v knize jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami,

živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2020 by Amy Engel

This edition is published by arrangement with Dutton,

an imprint of the division of Penguin Random House LLC

Translation © Bára Kaplánková, 2020

Original English title: THE FAMILIAR DARK

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-290-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-291-4 (mobi)

Grahamovi a Quinn, mým nejzářivějším světlům

Uvykneme temnotám –

Když světla není –

Emily Dickinsonová

KONEC

Zemřely v dubnu během děsivé sněhové bouře. Potůčky krve se stékaly po skvrnitém lůžku s nahodilými bílými polštářky. Později někteří tvrdili, že si vrah počkal, až se zešedlá obloha pokryje mračny. Říkali, že si pachatel vybral počasí jako oponu, za kterou může udeřit. Že si zvolil okamžik, kdy se lidé zalezlí ve svých domovech třásli zimou v tričkách s optimisticky krátkými rukávy a mumlali cosi o globálním oteplování. Všichni ti rádoby detektivové, kteří se snažili najít smysl v něčem, co ho zcela postrádalo. Pochopitelně, že se mýlili. S počasím to nemělo vážně co dělat. Obě dívky by jim to svorně potvrdily, jen kdyby mohly promluvit.

Izzy zemřela jako první. Zacuchané tmavě hnědé vlasy přehozené přes obličej, jedno oko vykukující mezi pramínky. Pomalé mrknutí, gesto, které měly s Junie nacvičené. Další zamrkání, vzdalující se pohled. Junie, zatímco sledovala krev řinoucí se mezi nimi, čekala na třetí zamrkání, které ale nikdy nepřišlo. Pokusila se do Izzy strčit, chtěla s ní zatřást a probrat ji zpět k životu, ale nedokázala ani pohnout rukou. Přišlo jí, že je celá jako z olova, ačkoli si nepamatovala, že by byla svázaná. Vlastně si nedokázala vybavit vůbec nic. Ani důvod, proč se ocitla zrovna tady, ani to, co se to tu odehrávalo. Společně se slábnoucím tepem v ní pulzovala pouze nejasná a neznámá hrůza. Skrz proříznutý krk se protlačil zvuk, jméno, prosba, modlitba. Ani jedno z toho však už nikdy neopustilo její rty. V ráně zabublala krev a rozprskla se kolem dokola. Sníh se jí chladivě opíral do tváře.

„Ššš…“ pronesl hlas. „Brzy bude po všem. Ššš…“ Ruka se dotkla její hlavy a pohladila ji po vlasech.

Otočila oči směrem vzhůru. Tou jedinou částí těla, kterou, jak se zdálo, dokázala pohnout. Spatřila okraj houpaček, zasněženou lavičku a kovově šedou oblohu. Naposledy tu byla spolu s mámou. Dávaly si tehdy zmrzlinu, která se roztékala rychleji, než ji stihly olizovat. Byl horký upocený soumrak, kterým poletovaly světlušky. Houpaly se bok po boku, když tu náhle matka v nejvyšším bodě z houpačky seskočila, blonďaté vlasy za ní divoce vlály a vzduch prořízl hrdelní smích. Prozradila Junie, že celé tajemství spočívá v tom, že nad tím výskokem vůbec nesmí přemýšlet. Jen zavři oči a leť.

Máma. Touha po ní ji uvnitř proťala jako zahnutý rybářský háček a ona se ještě jednou pokusila zvednout ze země. Zaťala ruku v pěst. Chci svoji maminku! Cítila její parfém, tu vůni jarní zahrady, kterou si matka čas od času dávkovala po kapkách, aby flakón vydržel co nejdéle. Slyšela její hlas, který šeptal uklidňující slova do lastury jejího ucha. Na jazyku měla sůl, na rtech slzy a v ústech krev. Věděla, že tohle je konec, a nedokázala uvěřit, že se teď tak rychle blíží k jeho počátku. Unikl z ní povzdech. Koukej, mami. Já to zvládnu. Zavřela oči a vzlétla.

JEDNA

Celej den jsem po očku sledovala hodiny. Pomalu ubíhající čas mě drtil jako šutr. Pokaždý, když jsem se naklonila k výdejnímu okýnku, mě Thomas plesknul zamaštěnou vařečkou po ruce. „Copak máš někde na práci něco jinýho?“ zamumlal si pod vousy.

„Jo, mám bejt totiž na mnohem lepšim místě, než je tenhle zavšivenej pajzl,“ střelila jsem po něm. Zasmála jsem se, když se po mně znova ohnal kuchyňskou špachtlí. Tohle byla jediná fajn věc, kterou jsem na svym současným zaměstnání, ve kterým jsem byla víc než deset let, dokázala ocenit: nemusela jsem se tu nijak přetvařovat.

„Už je skoro pět,“ zavýskla jsem, když jsem naposled zkontrolovala minutovou ručičku plížící se po ciferníku.

„Pročpak vlastně dneska tak spěcháš?“ zeptala se Louise a utáhla si zástěru kolem tělnatýho pasu těsnějc. „Jseš celá jak na trní. Jen tak dál a Thomase z tebe trefí šlak. Víš, jak nesnáší, když jsme roztržitý.“

Koutkem oka jsem loupla po výdejním okýnku a mrkla na Thomase, kterej jen stěží skrejval nasupenej výraz. „To nevím,“ přiznala jsem, „asi je z toho krapet nervózní, co?“ Možná za to mohlo dnešní divný a nevypočitatelný počasí. Ještě včera bylo všechno přátelsky svěže zelený, vzduch plnej vůní planejch květů. Dnes ale sníh pokryl prosklený stěny bistra a vplížil se v malejch poryvech dovnitř pokaždý, když někdo otevřel dveře. Ale teď už zpoza okraje mračen vykukovalo slunce, právě v okamžiku, kdy se chystalo zapadnout. Ráno bude zase jaro. Takhle to už v Missouri chodí. Pokud se ti to počasí nezdá, počkej pět minut, přesně tak to říkávali zdejší starousedlíci.

„Asi za to můžou ty sirény,“ vysvětlil Thomas. „Ty mrchy mizerný mi lezly na nervy, už jak začly ječet.“

Louise přitakala a popohnala mě, abych jí podala poloprázdnou lahev kečupu, aby ji mohla doplnit. „Musela to bejt hromadná nehoda. Slyšela jsem, že kolem starýho hřiště bylo vohromný pozdvižení. Všichni tady říděj jak nějaký bláznivý ponocný.“ Thomas si z kuchyně souhlasně odfrknul a Louise se k němu otočila: „Kdy jsme tu vlastně měli naposledy v dubnu sníh? Řekla bych, že to budou léta letoucí.“

„Než se narodila Junie,“ odpověděla jsem bez zaváhání. „Před třinácti rokama.“ Pamatuju si, jak jsem byla obrovská. Kotníky oteklý natolik, že jsem nevtěsnala nohy do zimních bot a musela se prodírat závějema v obnošenejch teniskách.

„Bože můj, máš recht,“ prohlásila Louise. Doplnila kečup do nádoby a šoupla ji zpět směrem ke mně. „Máš ňáký plány na sobotní večerní jízdu?“ Zavlnila se v rytmu disca. „Ňáký tancovačky? Nebo drinčíky? Ňáký šup sem, šup tam?“

„Slíbila jsem Junie, že budu brzo doma, dáme si pizzu a zkouknem film. Od včerejška jsem ji neviděla.“ Ani jsem nemusela koutkem oka zachytit, když Louise protočila panenky nad tím, jak moc jí moje verze perfektního sobotního večera přijde trapná. Už tolikrát mi vysvětlovala, jak svý mládí jednou promrhám. Z třicítky je za chvíli padesátka, to byla její oblíbená hláška, když komentovala můj neexistující společenskej život.

„Když těm mejm bylo tolik, co tý tvojí, byla bych šťastná jak blecha, dyby si je někdo vzal na tejden k sobě. Vychcánky malý.“ Potřásla hlavou. „A kde vůbec byla?“

„Přespala u Izzy Loganový.“ Oči jsem měla přilepený k tý části pultu, kterou jsem právě otírala, a ignorovala ten chvilkovej tlak uvnitř hlavy.

„Ty dvě jsou jak siamský dvojčata,“ prohlásila Louise a mně neunikl záchvěv nevěřícnosti v jejím hlase. Už jsem si zvykla na to, že holky, jako je Junie, a dámičky Izzyina ražení obvykle nekopaj za jeden tým. A rozhodně ne v tomhle městě, který by klidně mohlo mít na uvítací ceduli neonovej nápis: Chudá bílá špína přes ulici. Nepřecházejte. A nezáleželo na tom, že devadesát procent obyvatel se nacházelo na tý špatný straně silnice. Tahle neviditelná čára nebyla načmáraná na základě většinovýho mínění. Každopádně existovala, pokud se jednalo o jakoukoli interakci s rodinou Jenny Loganový. Když jsem byla na střední a koukala do škarp u silnice po plechovkách, který bych mohla vrátit, ona se bezcílně projížděla kolem ve svým malým bílým kabrioletu. Byla jsem ve druháku, když odešla na univerzitu, a já předpokládala, že zmizela nadobro. Každopádně se o dva roky pozdějc vrátila s bakalářským titulem, kterej nikdy nevyužila, a taky s klukem z vysoký, od kterýho se čekalo, že převezme po jejím tatíkovi místo v distribučním loďařským obchodě. Na velkoměsto nic extra, ale tady byli Loganovi něco jako honorace. K takovýmu statusu jste toho moc nepotřebovali. Většinou postačilo slušný zaměstnání a dům, kterej měl pevný základy. A to bylo celý kouzlo.

„To teda,“ prohlásila jsem. Nesnášela jsem, jak jsem se musela tvářit rádoby vděčně, že Izzyini rodiče přijali Junie do svýho hnízda. Nikdo se mě nikdy nezeptal, co si o tom myslím. Možná proto, že by ho překvapila moje odpověď, že za to nejsem vděčná ani za mák a že bych nejradši to přátelství utnula už dávno, jen kdybych zároveň dokázala vymyslet, jak tím nezlomit srdce svý dcery. Z duše jsem nesnášela ty telefonáty s Jenny, ve kterejch domlouvala společný setkání. Pokaždý jsem ty dýchánky odmítla i přes neustálý připomínky, že mám volnýho času habaděj. Přehlížela jsem povrchní mávnutí Zacha, Izzyina táty, ze dvorku před domem, když jsem tam parkovala svou prastarou hondu se zadním sklem podomácky nahrazeným papundeklem a lepicí páskou. Vyčkávala jsem (a přála si) na první náznaky vadnoucího kamarádství. Tím důvodem mohla bejt třeba nesmyslná hádka, která obě holky rozkmotří. Roky ubíhaly a zdálo se, že je jejich přátelský pouto jako z oceli. To se mi samozřejmě taky nelíbilo. Pomyšlení, co ještě by za tím mohlo bejt, mě znepokojovalo o to víc.

Upustila jsem utěrku na pult a podepřela si dlaněma bedra. Na to, abych se cejtila jako troska – bolavý nohy a záda v jednom ohni, jsem byla přece jen celkem mladá. Možná byste si řekli, že ta sněhová vánice měla za následek klidnou směnu, ale počasí tu bylo po politice druhým nejoblíbenějším tématem. Celý místo divoce bzučelo už od rána, to až teď se vyprázdnilo, jak všichni odešli domů na večeři. Tác se zákusky byl prázdnej a nechtěla jsem ani pomyslet na to, kolik hrnků kafe jsem nalila během posledních osmi hodin. Spousta klábosení a minimum dýšek. Ten druh směn, kterej nepatřil mezi mý nejoblíbenější.

„Vypadá to, že sem míří tvůj brácha,“ oznámila mi Louise. „Snad nebude chtít kousek štrúdlu, to má teda z pekla smůlu.“

Napřímila jsem se a sledovala, jak venku zastavilo Calovo auto. I po letech mě pohled na bráchu za volantem policejního vozu vždycky zaskočil. Takřka celý dětství jsme strávili tím, že jsme se uniformám ze všech sil vyhejbali. I v dospívání, když jsme dělali „veřejně prospěšný práce“, který nám mohly vynýst pár dolarů navíc od dealerů, co používali matčinu poničenou kuchyňskou desku jako přepážku v obchodě, jsme byli vůči fízlům ostražitý. A právě vzhledem k tomu všemu by mě rozhodně nenapadlo, že si brácha vybere zrovna tohle povolání. Překvapil mě. Nejdřív tím, že se k policii vůbec dal, pak i tím, že patřil k nejlepším zaměstnancům. Po městě se říkalo, že je ostrej, ale přitom vždycky férovej. Což se rozhodně nedalo povědět o jeho šéfovi a o všech těch dalších povalečích na stanici. Jednou, když se Thomas ztřískal jako zvíře, strávil noc za mřížemi. Řekl mi tehdy, „že se k němu Cal choval moc hezky i ve chvíli, kdy mu nasazoval klepeta“. Díky bohu se zásahy spravedlnosti v tomhle koutu země nedostaly nikam dál.

„V sobotu většinou nebejvá ve městě,“ odtušila jsem. Zdejších strážníků bylo pomálu a nepracovali jenom v Barren Springs, ale působili i v městečkách a usedlostech podél celý dálnice.

„Možná jen potřebuje šálek kafe,“ konstatovala Louise. „Určitě má za sebou dlouhej den.“ Jednou rukou si upravila vlasy. Byla stará natolik, že by mohla bejt Calovou mámou, nicméně se pokaždý v jeho přítomnosti chovala trapně. Na jednu stranu o něj chtěla pečovat jako o děcko, na druhou stranu s ním flirtovala.

„To asi jo,“ odpověděla jsem, ale když se odpoutával ze sedadla svýho teréňáku, v žaludku se mi usadil divnej pocit. Zabouchl za sebou dveře a pak chvíli jen tak postával se svěšenou hlavou, zatímco se mu od špinavě blond vlasů odrážely paprsky slunce. Za chvíli se narovnal a napřímil ramena. Proti něčemu se obrnil, pomyslela jsem si, a těžkej balvan mi v žaludku dopadl až na dno. Ty sirény… Říkala jsem si, že nemaj s Junie nic společnýho. Byla příliš malá na to, aby mohla řídit, a příliš stará, aby blbnula na dětským hřišti. Popadla jsem hadr a odvrátila pohled od okna pryč. Vrátila jsem se zpátky k drhnutí popraskaný mramorovýho pultu. Nezvedla jsem oči ani ve chvíli, kdy zacinkal zvonek nad dveřma.

„Ahoj, Cale,“ pozdravila ho Louise vysokym dívčím hláskem. „Dáš si…“

Koutkem oka jsem zahlídla, jak gestem pozvednutý ruky utnul Louisina slova už v zárodku. „Eve,“ oslovil mě potichu, zatímco se ke mně blížil. Policejní boty mu na linu hlasitě vrzaly.

Nevzhlídla jsem, jen jsem dál pokračovala v uklízení. Ať tu byl z jakýhokoli důvodu, ať už mě něco sžíralo celej den, není to skutečný. Nestalo se to, pronesla bych, kdyby ho ta věta mohla zastavit v tom, co se chystal pronýst.

„Eve,“ znovu mě oslovil. Všimla jsem si, že se přezka jeho pásku právě zapřela do okraje pultu, zatímco se ke mně natáhl a položil svou dlaň na mou. „Evie…“

Prudce jsem ruku odtáhla a o krůček ustoupila vzad. „Nic neříkej,“ prohlásila jsem. Chtěla jsem, aby můj hlas zněl prudce a rozkazovačně a uťal tak to, co se mi Cal chystal oznámit. Jenže byl namísto toho rozechvělej a zlomenej. Ten výkřik se vypařil do nikam.

„Podívej se na mě,“ řekl Cal jemně, ale chladně. Hlas velkýho bráchy. Pomalu jsem k němu zvedla oči, který nechtěly nic vidět, nic vědět. Jeho oteklej pohled plaval v rudejch rybnících. Musel brečet, projelo mnou jako elektrickej šok. Nevzpomínala jsem si, že by kdy bulel. Neřval ani jednou během našeho posranýho dětství. Zírala jsem do jeho výrazně modrejch zřítelnic a on mi pohled oplácel. Jako pokaždý mi přišlo, že se koukám do zrcadla, který mi ale vrací mnohem jasnější a ostřejší odraz. Stejný vlasy, stejný oči, stejná sprška pih. To vše ale ozářeno jasem, kterej mi prostě chyběl. Jako by příroda vychrstla celý vědro genetickýho materiálu na něj, zatímco když jsem se o jedenáct měsíců pozdějc vyloupla já, byla jsem jen podružná kopie, jen vejškrabek.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se. Konečně jsem byla připravená na jakoukoli hrůzu, kterou si pro mě přichystal. Neodpověděl, a tak jsem popadla hadr a mrštila jím po něm. Pozorovala jsem, jak do něj utěrka narazila a nechala za sebou na košili mokrej flek. „Co se stalo?“ Teď jsem fakt řvala. Louise se přesunula ke mně a položila mi ruku na předloktí. Ten dotyk, obvykle ta nejdůvěrnější věc, který se mi od mý matky dostávalo, se mi zaryl pod kůži a já ucukla. Celý tělo mi vibrovalo jako rozbitej generátor.

„Jde o Junie, Eve,“ odpověděl Cal. „Jde o Junie.“ Zlomil se mu hlas a uhnul pohledem, zatímco ze sebe vyrážel slova. „Měla bys jít se mnou.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

KONEC

JEDNA