Buď se mnou (ukážka)
Author: J. Lynn
Date: 2014-09-21 00:00:00+02:00
Publisher: Baronet

Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

J. Lynn: Buď se mnou

Vydání první

Copyright © 2014 by Jennifer L. Armentrout

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,
www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1884. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Be with Me vydaného nakladatelstvím

William Morrow, an imprint of HarperCollinsPublishers, USA v roce 2014

Český překlad © 2014 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2014 Ricardo

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována
či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-983-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-984-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

J. Lynn

BUĎ
se mnou

Ukážka z elektronickej knihy

Mému bratrovi,
jenž slaví narozeniny ve stejný den
jako tento román.

Všechno nejlepší, Jesse Jamesi.

Poděkování

První a největší díky patří Kevanu Lyonovi a týmu v Marsal Lyon Literary a Taryn Fagerness Agency. Tesso Woodwardová, jsem tak ráda, že milujete tyhle postavy tak moc jako já, a vaše redaktorská ruka je neocenitelná. Děkuji Jessie, Abigail, Jen, Molly a Pam – vy jste lidičkové v pozadí, kteří šíří mé dílo do světa. Díky vám je má práce spisovatelky mnohem jednodušší.

Jen Fisherová – děkuji vám, že jste mi dovolila, abych z vás a vašich košíčků vytvořila fiktivní postavu. Jste báječná, a stejně tak vaše košíčky. Román Buď se mnou by nikdy nespatřil světlo světa nebýt Stacey Morganové. Nejenom že je skvělá přítelkyně a asistentka, ona je ta ubohá duše nucená číst první koncepty mých knih. A velké díky křičím na píšící dámy: Lauru Kayeleovou, Sophii Jordanovou, Molly McAdamsovou, Coru Carmackovou a Lisu Desrochersovou.

Poslední a nejdůležitější velké poděkování patří všem čtenářům a recenzentům. Knihy bez vás by nebyly možné. Jste tou nejdůležitější součástí toho všeho a já vám DĚKUJI z hloubi svého srdce.

1. kapitola

Sladký čaj bude zřejmě znamenat moji smrt.

Množství cukru v něm by vám po jednom loku mohlo způsobit diabetické kóma, ale to není ten důvod. Ani to, že můj bratr málem zavinil havárii tří vozidel, když prudce otočil auto do protisměru, poté co obdržel textovku s pouhými dvěma slovy.

Sladký čaj.

Ne, ten důvod je jiný. Sladký čaj mě postaví tváří v tvář Jaseovi Winsteadovi, úžasnému fyzickému ztělesnění každého dívčího snu. A tohle bude poprvé, kdy ho uvidím mimo kampus.

A před očima svého bratra.

Svatá matko boží, tohle bude fakt trapas.

Proč, kruci, musel brácha psát Jaseovi a zmínit se, že jsme poblíž, a zeptat se ho, jestli něco nepotřebuje? Cam mě jenom měl provézt kolem, abych se seznámila s okolím. I když to, co za chvíli spatřím, bude rozhodně lepší pokoukáníčko než to, co jsem tady doteď viděla.

Kdybych zahlédla ještě jeden striptýzový klub, už bych musela někomu ublížit.

Jeli jsme po staré cestě. Silnici číslo 9 jsme opustili už před celými věky. Cam se na mě zadíval a sklouzl očima z mého obličeje na čaj, který jsem svírala v dlaních. Povytáhl obočí. „Víš, Terezo, v autě existuje taková věc jako držák na kelímek.“

Zavrtěla jsem hlavou. „To je v pohodě. Podržím to.“

„Když myslíííš,“ protáhl a dál se soustředil na cestu před námi.

Chovala jsem se hloupě a přitom jsem to potřebovala zahrát, jako že o nic nejde. To poslední, co by kdokoli na tomto světě potřeboval, bylo, aby se Cam zajímal, jaký mám důvod chovat se jako retardovaná. „Hm, myslela jsem si, že Jase bydlí poblíž univerzity.“

To znělo normálně, že jo? Bože, byla jsem si celkem jistá, že mi během té ne moc nevinné otázky přeskočil hlas.

„Bydlí, ale většinu času tráví na rodinný farmě.“ Cam zpomalil a odbočil ostře doprava. Kelímek málem vyletěl z okna, ale sevřela jsem ho ještě pevněji. Čaj přežil. „Pamatuješ si na Jacka?“

Samozřejmě. Jase má pětiletého bratra jménem Jack a ten kluk pro něj znamená celý svět. Jako posedlá jsem si pamatovala všechno, co jsem o Jaseovi zjistila, asi podobně, jako to dělají fanynky Justina Biebera. I když to zní trapně, je to prostě pravda. Aniž by o tom Jase nebo kdokoli jiný věděl, poslední tři roky pro mě moc znamenal.

Byl můj kamarád.

A byl jednou z mála výhod mého bráchy.

A taky příčinou, proč jsem se zamilovala.

Když ale Jase přijel s Camem loni k nám domů na návštěvu, zrovna na začátku mého posledního ročníku na střední škole, stal se pro mě něčím mnohem komplikovanějším. Něčím, na co jsem se na jednu stranu snažila zapomenout, ale na druhou stranu jsem odmítala přijít o vzpomínku na jeho rty přitisknuté na mých, na jeho ruce klouzající mi po těle a na to, jak zasténal moje jméno, jako bych mu způsobila nádhernou rozkoš.

Božínku...

Při té živé vzpomínce mi tváře pod slunečními brýlemi zahořely, proto jsem se otočila k oknu. Nejradši bych ho stáhla a vystrčila hlavu ven. Musím se dát dohromady. Jestli Cam někdy zjistí, že mě Jase políbil, zabije ho a zahrabe jeho tělo u venkovské cesty, jako je tahle.

A to by byla zatracená škoda.

Můj mozek si vzal dovolenou, vůbec jsem nevěděla co říct a potřebovala jsem nutně odvést hovor jinam. Ruce se mi třásly a kelímek od čaje byl navlhlý, sotva jsem ho udržela. Mohla bych se Cama zeptat na Avery; to by zabralo, protože on o Avery opravdu rád mluví. Mohla jsem se zeptat na školu nebo na to, že zase trénuje na jarní zkoušky týmu United. Ale nedokázala jsem myslet na nic jiného, než že konečně uvidím Jase za okolností, kdy přede mnou nebude moct utéct.

Což dělal celý první týden ve škole.

Mohutné stromy po obou stranách cesty začaly řídnout a mezi nimi byly vidět zelené pastviny. Cam odbočil na úzkou cestu. Auto nadskakovalo ve výmolech, až se mi zvedal žaludek.

Když jsme projeli mezi dvěma hnědými kůly, zamračila jsem se. Pletivo leželo na zemi a nalevo stála malá dřevěná značka s nápisem: WINSTEADOVI – SOUKROMÝ POZEMEK. Přivítalo nás rozlehlé kukuřičné pole, ale klásky byly suché a žluté, jako by měly za pár dní zvadnout a odumřít. Za ním se páslo několik velkých koní za dřevěným plotem, v němž uprostřed hodně příček chybělo. Většinu pozemku nalevo spásaly krávy, vypadaly vykrmené a šťastné.

Jak jsme přijížděli blíž, vynořila se před námi stará stodola – strašidelná stará stodola, taková jako v Texaském masakru motorovou pilou, včetně toho děsivého otáčejícího se kohouta na střeše. Několik metrů za stodolou stál dvoupodlažní dům. Bílé zdi byly šedivé, a dokonce až z auta jsem viděla, že daleko víc barvy z domu opadává, než na něm drží. Modrá plachta zakrývala několik míst na střeše a komín vypadal, že každou chvíli spadne. Okolo domu byly naskládané zaprášené červené cihly, jako by někdo začal komín opravovat, ale přestalo ho to bavit a vzdal to. Za stodolou se nacházelo pohřebiště autovraků, moře zrezivělých náklaďáků a sedanů.

Trochu jsem se v sedadle narovnala. Hodně mě to šokovalo. Tohle byla Jaseova farma? Bůh ví, proč jsem si představovala něco... modernějšího?

Cam zaparkoval několik metrů od stodoly a vypnul motor. Pozoroval mě, jak koukám na dům. Odepnul bezpečnostní pás a povzdechl si. „Jeho rodiče si před pár lety prošli dost těžkým obdobím a teprve teď se znovu staví na nohy. Jase se snaží pomáhat s farmou a se vším okolo, ale jak sama vidíš...“

Farma potřebovala mnohem víc než jenom Jaseovu pomoc.

Zamrkala jsem. „Je to... kouzelné.“

Cam se zasmál. „To je od tebe milé.“

Sevřela jsem čaj v ruce pevněji. „Fakt je.“

„Jasně.“ Otočil si kšiltovku tak, aby mu stínila oči. Zpod zadního okraje mu lezly prameny černých vlasů.

Chtěla jsem něco říct, ale zpozorovala jsem nějaký pohyb.

Ze stodoly se vyřítil malý kluk v sedadle miniaturního traktoru, troubil a hulákal. Boubelaté paže měl napjaté, jak pevně svíral volant. Čupřina kudrnatých hnědých vlasů mu v srpnovém slunci zářila. Traktor tlačil zezadu Jase, a i když jsem ho sotva slyšela, vsadila bych se, že vrčel, jak napodoboval zvuk motoru. Vozítko na nerovné zemi nadskakovalo. Jase se smál, jak jeho bráška křičel: „Rychleji! Ještě rychleji!“

Jase bratrovi vyhověl, a zatímco Jack vřískal a svíral volant, tlačil traktor cikcak až k našemu autu, kde zastavil v oblacích prachu.

Potom se Jase napřímil.

No, páni.

Spadla mi brada. Nic na světě by mě nedokázalo přimět, abych se na tu nádheru před sebou nepodívala.

Jase byl do pasu nahý a pokožka se mu leskla potem. Nevěděla jsem, kam až sahají jeho rodinné kořeny, ale mezi předky musel mít Španěly nebo Jihoevropany, protože měl celý rok přirozeně opálenou kůži.

Jak obcházel traktor, svaly se mu zajímavě pohybovaly – vlnily se a napínaly. Měl dokonale vytvarovanou hruď a široká ramena; ten typ svalů, které získáte zvedáním balíků sena. Vypracované břišáky – hodně zřetelných šest buchet – se mu napínaly při každém kroku. Kdo by nezatoužil se jich dotknout? Džíny mu visely ledabyle nízko na bocích, tak nízko, že jsem si říkala, jestli pod vybledlou džínovinou ještě něco nosí.

Poprvé jsem mohla vidět celé jeho tetování. Od té doby, co jsem ho znala, jsem občas zahlédla, jak mu kousek vykukuje na levém rameni z rukávu. Až doteď jsem nevěděla, co to je.

Tetování bylo obrovské – černě vystínovaná nekonečná smyčka mu začínala na krku a kroutila se přes levé rameno až k lokti. Dva provazy na konci se otáčely proti sobě a připomínaly mi stočené hady hledící jeden na druhého.

Dokonale to k němu pasovalo.

Jak jsem od něj odtrhávala pohled, tváře mi zčervenaly a v ústech mi vyschlo.

Jase zvedl Jacka ze sedadla, a jak ho držel nad hlavou, svaly na pažích se mu napínaly. Zatočil se s ním a zhluboka se zasmál, zatímco Jack křičel a mával rukama.

Hormony se mnou dělaly divy.

Když Cam otevřel dveře na straně řidiče, Jase postavil Jacka na zem a něco na mého bráchu zakřičel. Znovu se narovnal a ruce si položil na boky. Přimhouřil oči a zadíval se do auta.

Jase vypadal prostě nádherně. To se o mnoha lidech ve skutečnosti tvrdit nedá. Možná o celebritách nebo rockových hvězdách, ale jen vzácně uvidíte někoho tak omračujícího jako on.

Červenohnědé vlasy mu v rozcuchaných vlnách spadaly do obličeje, lícní kosti měl široké a pěkně tvarované, rty plné a docela výrazné. Tvrdou linii čelisti mu pokrývalo mírné strniště. Neměl dolíčky jako Cam nebo já, ale když se usmál, byl to jeden z nejkrásnějších úsměvů, co jsem kdy na klukovi viděla.

Právě teď se ale neusmíval.

Ne. Mírně nakláněl hlavu a zíral do auta.

Byla jsem tak vyprahlá, že jak jsem hleděla z okna, upila jsem trochu toho sladkého čaje. Ten otcovský potenciál přede mnou mě dokonale uchvátil. Ne že bych měla právě v plánu zplodit dítě, ale rozhodně bych přivítala pár tréninkových kol.

Cam se zašklebil. „Ségra, to je jeho pití.“

„No jo.“ Začervenala jsem se a sklonila ruku s čajem. Ne že by na tom záleželo. Nebylo by to poprvé, co bychom si s Jasem vyměnili sliny.

Za oknem Jase zamumlal „sakra“ a otočil se. Chystá se utéct? Krucinál. Vždyť to já mám jeho sladký čaj!

Honem jsem si odepnula bezpečnostní pás a otevřela dveře. Z nohy mi sklouzl sandál, a protože Cam musel mít terénní pick-up s podlahou snad půl metru nad zemí, spadl z docela velké výšky.

Kdysi jsem se pohybovala ladně. Kruci, vždyť jsem byla tanečnice – trénovaná, zatraceně dobrá tanečnice a dokázala jsem tak dobře držet rovnováhu, že by i gymnastky zezelenaly závistí, ale to bylo předtím, než osudový skok ohrozil mou naději stát se profesionálkou. Všechno – moje sny, cíle, moje budoucnost – si dalo pauzu, jako by bůh stiskl červené tlačítko na ovladači života.

A za pár vteřin dopadnu na hubu.

Natáhla jsem se, abych se chytila dveří, ale nedosáhla jsem na ně. Jako první se dotknu země nohou, kterou jsem si zranila, a ta neudrží mou váhu. Spadnu a ztrapním se přímo před Jasem a ještě se poliju tím čajem.

Jak jsem začala padat, doufala jsem, že přistanu na obličeji, protože tak bych aspoň nemusela vidět, jak se zatváří.

Odnikud vystřelily dvě ruce a chytily mě za ramena. V jedné chvíli jsem padala z vozidla, ve druhé se ocitla ve vzpřímené poloze. Nohy mi vteřinu visely ve vzduchu a vzápětí jsem stála a tiskla si kelímek s čajem k hrudníku.

„Proboha, ještě si zlomíš vaz.“ Narazil do mě hluboký hlas a všechny chloupky na těle se mi postavily do pozoru. „Jsi v pořádku?“

Bylo mi mnohem líp než jen „v pořádku“. Naklonila jsem hlavu. Stála jsem hodně blízko k té nejdokonalejší hrudi, jakou jsem kdy viděla. Pozorovala jsem, jak mu kapka potu stéká po hrudníku a břišních svalech a mizí mezi jemnými chloupky, které pokračovaly až pod okraj džín.

Cam rychle oběhl auto. „Poranila sis nohu, Terezo?“

Nestála jsem takhle blízko Jaseovi asi rok a voněl báječně – jako muž s lehounkou vůní kolínské. Zvedla jsem oči a uvědomila si, že mi spadly sluneční brýle.

Husté černé řasy mu lemovaly neskutečně šedé oči. Když jsem je poprvé uviděla, zeptala jsem se ho, jestli jsou skutečné. Jase se zasmál a navrhl mi, jestli si do nich nechci dloubnout, abych to zjistila.

Teď se však nesmál.

Hleděli jsme jeden druhému do očí a síla jeho pohledu mě připravila o dech. Pokožka mi žhnula, jako bych strávila celý den na slunci.

Polkla jsem a snažila se přimět mozek, aby zase začal pracovat. „Mám pro tebe čaj.“

Jase povytáhl obočí.

„Praštila ses do hlavy?“ zeptal se Cam, když došel až k nám.

Tváře mi zčervenaly. „Ne. Možná. Já nevím.“ Natáhla jsem ruku s čajem, přiměla se usmát a doufala, že to nevypadá jako škleb. „Tady to máš.“

Jase pustil moje paže, vzal si čaj a já jsem zatoužila po tom, abych mu ho tak dychtivě nepředala, protože by mě možná ještě pořád držel. „Díky. Víš jistě, že jsi v pořádku?“

„Jo,“ zamumlala jsem a sklopila pohled. Moje brýle ležely vedle pneumatiky. Povzdychla jsem si, zvedla je a očistila, než jsem si je opět nasadila. „Díky, žes... hm, mě chytil.“

Chvíli se na mě díval a potom se otočil, když k němu přiběhl Jack s košilí v ruce. „Mám to!“ vykřikl chlapec a mával košilí jako vlajkou.

„Díky.“ Jase si vzal košili a vyměnil ji za čaj. Rozcuchal klukovi vlasy a k mému zklamání si přetáhl košili přes hlavu a zakryl tak své tělo. Podíval se na Cama. „Nevěděl jsem, že je Tereza s tebou.“

Navzdory horku mi po zádech přeběhl mráz.

„Vozil jsem ji po městě a okolí, aby se tu neztratila,“ vysvětlil Cam a křenil se na toho malého rošťáka, který se ke mně pomalu přibližoval. „Nikdy dřív tady nebyla.“

Jase přikývl a vzal si čaj zpátky. Byla vcelku velká šance, že Jack za tu chvíli polovinu vypil. Jase se vydal zpátky ke stodole. Už jsem ho nezajímala. Prostě jen tak. V hrdle mě pálilo, ale nevšímala jsem si toho a přála si, abych si ten čaj nechala.

„Přijdete dnes večer s Avery na tu party, že jo?“ zeptal se Jase a upil čaje.

„Budou to hody, to si nemůžeme nechat ujít,“ zakřenil se Cam a na levé tváři se mu objevil dolíček. „Potřebujete pomoct s přípravou?“

Jase zavrtěl hlavou. „Bažanti se o to postarají.“ Zadíval se na mě a mě na chvíli napadlo, že se zeptá, jestli přijdu taky. „Musím tady nejdřív ještě pár věcí zařídit a pak zamířím domů.“

Okamžitě jsem pocítila osten zklamání. A pořád mě pálilo hrdlo. Otevřela jsem ústa, ale ihned je zaklapla. Co asi tak před bráchou můžu říct?

Malá ruka mě zatahala za lem trička. Pohlédla jsem dolů do šedých očí vypadajících mladě i oduševněle.

„Ahoj,“ promluvil Jack.

Roztáhla jsem rty do úsměvu. „Ahoj.“

„Jsi pěkná,“ řekl a zamrkal.

„Děkuju ti.“ Musela jsem se zasmát. Bylo to oficiální; toho kluka mám ráda. „Ty jsi taky moc hezkej.“

Jack se rozzářil. „Já vím.“

Zase jsem se zasmála. Ten kluk byl nepochybně Jaseův bráška.

„Tak fajn, to by stačilo, ty casanovo.“ Jase dopil čaj a vyhodil kelímek do nejbližšího koše. „Přestaň na tu holku dotírat.“

Chlapec si Jase nevšímal a natáhl ruku. „Já jsem Jack.“

Vzala jsem ručku do dlaně. „Já jsem Tereza. Cam je můj bratr.“

Jack na mě kývl baculatým prstem, ať se skloním, a zašeptal: „Cam neumí osedlat koně.“

Zadívala jsem se na kluky. Bavili se o té party, ale Jase nás sledoval. Naše pohledy se střetly a on bolestivě prudce uhnul očima, jak to dělal od té doby, co jsem přijela do Shepherdu.

Otráveně jsem obrátila pozornost zpátky k Jackovi. „Chceš znát tajemství?“

„Jo!“ Široce se usmál.

„Já také nevím, jak osedlat koně. Dokonce jsem na něm ani nikdy nejela.“

Oči mu málem vypadly z důlků. „Jasi!“ zakřičel a utíkal za bratrem. „Ona nikdy nejela na koni!“

A to to mělo být tajemství.

Jase na mě pohlédl a já jsem pokrčila rameny. „Je to pravda. Šíleně se jich bojím.“

„Neměla bys. Jsou to skvělá zvířata. Asi by se ti to líbilo.“

„Měl bys jí to ukázat!“ Jack se vrhl na Jase, málem se mu pověsil na kalhoty. „Mohl bys ji to učit, jako jsi to naučitel mě!“

Srdce se mi v hrudi rozbušilo, zčásti kvůli té možnosti, že by mě Jase cokoli učil, a zčásti kvůli mému strachu z těch dinosaurů. Někdo se bojí hadů a pavouků. Nebo duchů a zombií. Já se bojím koní. Připadá mi to jako opodstatněný strach vzhledem k tomu, že vás kůň může zadupat do země.

„Naučil, ne ‚naučitel‘, a myslím, že Tess má lepší věci na práci než jezdit na koni.“

Tess. Zadržela jsem dech. Tak mi říkal jenom on, ale nevadilo mi to. Vůbec ne. Zatímco Jack chtěl vědět, proč jsem mu řekla, že se jmenuju Tereza, a Jase mu vysvětloval, že Tess je zdrobnělina, já jsem si zavzpomínala, kdy mi tak řekl naposledy.

„Vůbec netušíš, co se mnou děláš,“ řekl se rty na mé tváři a já se zachvěla. „Zatraceně, Tess.“

„Můžu si skočit na záchod, než odtud vypadnem? Musím se brzy vrátit,“ vysvětlil Cam. „Slíbil jsem Avery, že před tou party zajdeme na večeři.“

„Ukážu ti to,“ ozval se Jack a chytil Cama za ruku.

Jase povytáhl tmavé obočí. „Jsem si jistej, že Cam ví, kde máme koupelnu.“

„To je v pohodě,“ mávl na něj Cam. „Pojď, kamaráde, ukaž mi cestu.“

Zamířili spolu do domu a my jsme zůstali sami. Zvedl se teplý větřík a rozevlál mi vlasy, co mi utekly z culíku, a v hrudi mi začal poletovat kolibřík a narážel do mě, jako by si chtěl prodrat cestu ven.

Jase se díval, jak Cam s Jackem klušou pryč po hrbolatém zeleném trávníku, jako někdo, kdo vidí odplouvat poslední záchranný člun před potopením Titanicu. No, docela mě tím urážel, jako kdyby se to, že zůstal se mnou, podobalo potopení, jako by se měl stát žrádlem pro žraloky.

Založila jsem si ruce na hrudi a našpulila rty. Byla jsem podrážděná a hodně mě zabolelo, jak se v mé přítomnosti očividně cítil nesvůj. Vždycky to takové nebylo. Náš vztah byl před tou nocí, kdy mě políbil, rozhodně lepší.

„Co tvoje noha?“

Překvapilo mě, že promluvil, takže jsem se zakoktala: „Hm, není to zas tak hrozné. Už to moc nebolí.“

„Cam mi o tom řekl, když se ti to stalo. Je mi to líto. Vážně.“ Odmlčel se a pohlédl na mě úkosem. Svaly na čelisti mu zacukaly. „Kdy budeš moct zase začít tančit?“

Přešlápla jsem z nohy na nohu. „Nevím. Doufám, že brzy, pokud mě doktor uschopní. Mačkám pěsti pro štěstí.“

Jase svraštil obočí. „Držím ti palce. Ale stejně je to na prd. Vím, jak moc pro tebe tanec znamená.“

Nezmohla jsem se na víc než přikývnutí, upřímná sympatie v jeho hlase mě zasáhla víc, než by měla.

Konečně se na mě zadíval těma šedýma očima a já jsem zadržela dech. Jeho oči... mě pokaždé ohromily a nutily mě dělat hlouposti. Právě teď měl oči temně šedé jako bouřkové mraky.

Jase nevypadal zrovna štěstím bez sebe.

Prohrábl si vlhké vlasy a zhluboka vydechl. Sval na čelisti se mu začal třást. Moje podráždění se proměnilo ve zmatek a to pálení v hrdle se mi přesunulo do očí. Musela jsem si opakovat, že to neví – že není možné, aby to věděl, a že moje pocity, bolest a krutá rána z odmítnutí nejsou jeho vina. Byla jsem prostě Camova sestřička, příčina toho, proč se Cam před skoro čtyřmi lety dostal do tolika problémů a proč k nám domů Jase začal jezdit každý víkend. Znamenala jsem pro něj jenom ukradený polibek. To bylo celé.

Začala jsem se otáčet. Chtěla jsem na Cama počkat v autě, než provedu něco trapného; třeba se rozbrečím. Emoce si se mnou pohrávaly od té doby, co jsem si poranila nohu, a vidět znovu Jase tomu nepomáhalo.

„Tess, počkej.“ Jase překročil vzdálenost mezi námi jedním dlouhým krokem. Zastavil se tak blízko, že se jeho obnošené tenisky málem dotýkaly mých prstů na nohou. Zvedl ruku k mé tváři. Nedotkl se mě, ale ucítila jsem na kůži horkost jeho ruky. „Musíme si promluvit.“

2. kapitola

Pramen vlasů, po němž se Jase natáhl, povlával nedotčený kolem mého obličeje a jeho slova mezi námi zůstala viset. Žaludek se mi scvrkl, jako to dělával vteřiny předtím, než jsem vstoupila na pódium. Ze strachu se mi v hrudi vždycky utvořila ledová koule, když jsem předstoupila před porotce a držela rovnováhu, dokud nezačala hrát hudba. Bez ohledu na to, kolika soutěží jsem se účastnila nebo kolikrát jsem vystupovala, vždycky jsem prožívala pár vteřin, kdy jsem nechtěla nic jiného než utéct z pódia.

Ale nikdy jsem neutekla a s Jasem to bylo stejné. Neuteču od tohohle rozhovoru. Kdysi dávno jsem bývala zbabělec. Byla jsem moc vyděšená na to, abych řekla pravdu o tom, co mi Jeremy – bývalý přítel z pekla – prováděl. Ale ta holka už nejsem. Už nejsem zbabělá.

Zhluboka jsem se nadechla. „Máš pravdu. Musíme si promluvit.“

Jase spustil ruku a ohlédl se přes rameno k domu. Mlčky mi položil dlaň mezi lopatky. Překvapilo mě to, proto jsem sebou škubla a začervenala se.

„Projdeš se se mnou?“

„Jasně.“ Kolibřík se mstivě vrátil a kloval si díru ven.

Nešli jsme daleko, pořád jsme měli na dohled dům. S tak velkým pozemkem okolo mi bylo jasné, že tu musela být místa, kde bychom měli víc soukromí, ale on mě zavedl k blízké dřevěné ohradě obklopující pastvinu naproti louce, kde se pásli koně.

„Posadíš se?“ zeptal se, a než jsem mohla říct, že postojím, chytil mě za boky. Zalapala jsem po dechu, když mě zvedl, jako bych nevážila víc než jeho bráška, a posadil mě na horní příčku. „Takhle je to pro tvoje koleno lepší.“

„Moje koleno...“

„Neměla bys tu postávat.“ Založil si paže.

Chytila jsem se drsného dřeva a nedohadovala se jen proto, že jsem se o svém kolenu nechtěla bavit. Díval se na mě, ale nepromluvil, a já jsem chtěla sedět mlčky, aby začal mluvit jako první.

Vydržela jsem být zticha asi pět vteřin, než jsem vyhrkla to první, co mě napadlo. „Je to hloupost.“

„Co?“ Jase se zamračil.

„Jméno toho města.“

Stáhl si delší prameny hnědých vlasů z obličeje. „Jsi naštvaná kvůli tomu, jak se jmenuje město?“

„Je Spring Mills vůbec město? Ty tak trochu žiješ v Spring Mills, že jo?“ Jase se díval zmateně a já jsem pokrčila rameny. „Myslím tím, že to není třeba Hedgesville nebo Falling Waters? Přece jenom proto, že někde postavíš supermarket, se z toho místa ještě nestane město.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Poděkování

1. kapitola

2. kapitola