Přeložila:

IVANA DRESIA

Penelope Ward a Vi Keeland: Drzý bastard

Vydání první

Copyright © 2015 by Penelope Ward and Vi Keeland

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2381. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Cocky Bastard vydaného v roce 2015

Český překlad © 2020 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover model: Nick Ayler, Website: www.nickayler.com

Cover designer: Letitia Hasser, r.b.a. designs

Přebal a vazba: Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1435-8

BARONET

Praha 2020

Penelope Ward

Vi Keeland

Drzý bastard

Věnováno našim manželům,

těm skutečným drzým bastardům.

I. ČÁST

1. kapitola

Ráda bych věděla, jaký by to byl pocit cítit vibrace mezi nohama.

Slunce dopadalo na chromovou motorku Harley Davidson zaparkovanou o několik míst dál, která se v ostrých slunečních paprscích doslova blyštila. Lovila jsem v kabelce mobil a přitom čekala, až Maroon Five v rádiu dozpívají svoji písničku, zvláštním způsobem fixovaná na onu jednostopou hračku pro muže. Motocykl měl elegantně jednoduchý design – černý a stříbrný metalický lesk, lehce opotřebenou kůži na sedle a reliéf lebky s iniciálami CH. B.

Jaký by to asi byl pocit svézt se na takové motorce? Vítr by mi rozfoukával dlouhé vlasy, zatímco bych pevně ovíjela své ruce kolem muže s drsňáckou přezdívkou, a pod mými stehny v džínách by vrněl motor. Jak by si asi nechal říkat? Hřebec? Tulák? Pistolník? Ne, počkat. Ďábel. Můj imaginární motorkář by se určitě jmenoval Ďábel. A vypadal by úplně stejně jako Charlie Hunnam.

Podívala jsem se na iPhone a zjistila, že tam mám šest nových zpráv od Harrisona. V duchu jsem se ušklíbla. Byla jsem si téměř jistá, že nikdo jménem Harrison nikdy nejezdil na Harleyi. Hodila jsem telefon zpátky do tašky, vytáhla klíč ze zapalováaní svého až po střechu narvaného BMW a pohlédla za sebe na zadní sedadla. Krabice naskládané až ke stropu způsobovaly, že jsem ve vlastním autě začínala pociťovat klaustrofobii.

Na parkovišti zastavil autobus plný turistů. No super. Raději hned půjdu dovnitř a koupím si něco k jídlu, jinak hrozí, že tady ztvrdnu pěkně dlouho. Po deseti hodinách jízdy z Chicaga do Temeculy v Kalifornii jsem se ocitla někde uprostřed Nebrasky a čekalo mě dalších zhruba dvacet hodin za volantem.

Po patnáctiminutovém čekání v restauraci rychlého občerstvení Popeyes na Pepsi a smažené kuřecí nugety, které jsem si hodlala sníst v autě, jsem se zastavila v malém obchůdku se suvenýry. Byla jsem hrozně unavená a popravdě jsem se vůbec necítila na další pětihodinovou jízdu, než si začnu hledat místo, kde bych dnes mohla přenocovat. Rozzívala jsem se a chvilkové zdržení a poflakování se po obchodě mi najednou nepřipadalo jako úplně nejhorší nápad. Prohlédla jsem si pár cetek a nakonec si vybrala gumovou figurku Baracka Obamy. Aniž bych nad tím přemýšlela, třepala jsem postavičkou sem a tam a sledovala, jak jí hlava s maniakálním úsměvem poskakuje nahoru a dolů.

„Tak si to kup. Je na tobě vidět, že to chceš,“ ozval se zpoza mého ramene hluboký, zastřený hlas. Lekla jsem se, mimoděk se mi rozklepala kolena a gumová figurka vyklouzla z mých prstů na zem. Hlava odletěla z pružiny na krku a odkutálela se pryč.

Žena za pokladnou začala křičet: „Je mi líto, madam, ale budete to muset zaplatit! Dělá to dvacet dolarů.“

„Zatraceně!“ vyhrkla jsem a naštvaně sledovala dráhu kutálející se hlavy. Když jsem se sehnula, abych ji zvedla, uslyšela jsem za sebou ten stejný hlas.

„A to si představ, že někteří lidi vážně tvrdí, že mu hlava pevně sedí na ramenou.“ Zdálo se mi, že má australský přízvuk.

„Máš pocit, že je to legrační, pitomče?“ zeptala jsem se ještě předtím, než jsem se otočila a poprvé si prohlédla muže, kterému hlas patřil.

Ztuhla jsem.

A do prdele.

„Nemusíš se hned chovat jako kráva.“ Koutky úst se mu stáhly do úšklebku, když mi podával horní část Obamy. „A pro úplnost dodávám, že jsem se fakticky skvěle pobavil.“

Nevěřícně jsem polkla naprázdno, jako bych úplně ztratila schopnost mluvit, když jsem před sebou spatřila toho Adonise. Měla jsem sto chutí vygumovat mu jeho nafoukaný úsměv z tváře – třebaže jsem z klasicky krásných, ostře řezaných sexy rysů jeho obličeje orámovaného hustými hnědými vlasy v barvě mědi šla málem do kolen. No to mě poser. Ten chlap totiž vypadal neuvěřitelně rajcovně, a v tomhle Zapadákově bych rozhodně nikoho takového nečekala. Právě jsme se totiž nalézali doslova uprostřed ničeho v USA, ale proč ten chlap mluvil, jako by pocházel z nějaké podobné prdele v Austrálii, proboha?

Odkašlala jsem si. „Ehm, mně to vůbec nepřipadá legrační.“

„V tom případě by ses měla pokusit pořádně uvolnit.“ Natáhl ruku. „Dej mi to, princezno. Zaplatím za ten krám.“ Než jsem se zmohla na protest, popadl oba rozbité kusy a já se mimoděk zachvěla vzrušením při krátkém kontaktu jeho ruky s mojí. Samozřejmě že ještě navíc musel úžasně vonět, jak jinak.

Následovala jsem ho k pokladně a po cestě se snažila vylovit bankovky v bordelářském chaosu své peněženky, byl však rychlejší a zaplatil za mě.

Podával mi igelitovou tašku s rozbitou gumovou figurkou. „Tady máš náhradní díly. A kup si smysl pro humor.“

HUMOUR. Ten jeho neodolatelný přízvuk!

Spadla mi brada, zatímco jsem ho sledovala, jak vychází z obchodu.

Vážení, tak takhle si já osobně představuju sexy zadek.

No to teda. Pěknej, šťavnatej, kulatej zadek v obepnutých džínách. Bože, vážně už bych si nutně potřebovala zapíchat, protože mě podle všeho ani v nejmenším neodradilo, že mě tenhle chlápek právě urazil; moje kalhotky byly de facto mokré.

Po několika minutách civění do police s nabídkou triček fotbalového týmu Nebraska Cornhuskers jsem si uštědřila mentální kopanec do vlastního zadku. Moje reakce na vzniklý incident jasně dokazovala, že únava převzala kontrolu nad mým jednáním; obvykle jsem nebyla tak popudlivá. Bylo načase oklepat se z bizarního setkání a posunout se dál. V žaludku už mi kručelo a nemohla jsem se dočkat, až vyrazím na cestu a zakousnu se do kousků smaženého kuřete. Když jsem vycházela z budovy, nedočkavě jsem z krabičky vytáhla jeden kousek. Ztuhla mi čelist, když jsem na parkovišti jen kousek od svého auta zaznamenala jeho, jak sedí usazený na té samé motorce, o které jsem před chvílí snila.

Nenápadně jsem se blížila k autu a doufala, že si mě nevšimne. Štěstí mi však nepřálo. Naopak, když mě uviděl, nasadil přehnaně zářivý úsměv a zamával na mě.

Horečnatě jsem prohrabávala kabelku ve snaze najít co nejrychleji klíče od auta a jen jsem zamumlala: „To jsi zase ty.“

Zakřenil se. „Takže sis nakonec přece jen koupila smysl pro humor?“

„Ne. Za poslední drobné jsem ti koupila slušné vychování.“

Nepřestával se smát a pokynul mi hlavou na rozloučenou. Rukou si uhladil vlasy, nasadil si lesklou černou helmu a nastartoval Harleye. Burácení motoru mi pronikalo až do morku kostí.

Sotva jsem nastoupila do auta a zabouchla za sebou dveře, nemohla jsem si pomoct, abych se za ním ještě jednou naposledy neohlédla. Nikdy v životě už ho neuvidím, pomyslela jsem si. Průhledem v helmě na mě zamrkal, až se moje poblázněné srdce zachvělo.

Ve zpětném zrcátku jsem sledovala, jak se snaží vycouvat. Očekávala jsem, že vystřelí rychlostí čerta z pekla, ale po pomalém startu se zničehonic zarazil. Neustále se pokoušel zvýšit otáčky, jenže se nic nedělo. Nakonec vypnul motor, sundal si helmu a v gestu zoufalství si frustrovaně vjel rukama do vlasů, než se pustil do prohlídky motorky. Už jsem dávno chtěla být pryč, ale nemohla jsem z něj spustit oči, zatímco se snažil identifikovat závadu. Člověče, tak tomu říkám pech.

Namočila jsem kousek smaženého kuřete do medovohořčičné omáčky, nacpala si ho do pusy a dál pozorovala jeho počínání, jako bych v televizi sledovala nějaký sportovní přenos. V jednu chvíli vytáhl telefon, nervózně pochodoval sem a tam a s někým mluvil.

Když dotelefonoval, zadíval se mým směrem a zabodl do mě zoufalý pohled. Protože mě přistihl při tom, jak ho sleduju, vymáčkla jsem ze sebe nervózní úsměv. Vůbec jsem se nechtěla vysmívat jeho neutěšené situaci, prostě se to stalo. Zvedl jedno obočí, což mě rozesmálo ještě víc. Pomalu kráčel směrem ke mně, s helmou v podpaží. Zaťukal na boční okénko mého auta a já ho otevřela.

„Bavíš se dobře, princezno?“

„To rozhodně ne… ani v nejmenším.“ Musela jsem se přemáhat, abych nevyprskla.

„No, každopádně jsem rád, že se ti konečně podařilo objevit smysl pro humor.“

HUMOUR.

Bože, jeho přízvuk byl tak strašně sexy.

Natáhl krk, aby se podíval na zadní sedadla mého auta, a zaznamenal přecpané krabice. „Jsi snad bezdomovec, nebo co? Bydlíš ve svým autě?“

„To ne. Ale zrovna se stěhuju přes celou zemi.“

„A kampak máš namířeno?“

„Do Temeculy.“

„Takže Kalifornie.“ Pokyvoval hlavou. „Já taky.“

Pohlédla jsem směrem k jeho motorce. „Hm, spíš se zdá, že teď zrovna nemáš namířeno vůbec nikam. Patří ti to, to máš za tu krávu.“

„Jo, nejspíš máš pravdu.“

„Že ti to patří?“

„Ne. Že jsi kráva.“

„Haha, hrozná legrace.“

„Víš, co je ještě lepší než spravedlivá odplata?“ zeptal se, opřený o dveře mého auta, až se mi zatočila hlava z vůně jeho kolínské vody.

„To nevím, co?“

Svraštil obočí. „Karma.“

„O čem to mluvíš?“

„Tak vylez a pojď se mrknout, jak to tvoje bávo vypadá zezadu.“

BÁÁÁVO.

Vystoupila jsem a obešla auto, abych zjistila, že moje pravá zadní pneumatika je prázdná.

Cože?? To snad nemůže být pravda!

Držela jsem se za hlavu a nevěřícně sledovala jeho samolibý výraz. „Děláš si ze mě srandu? Věděl jsi to od začátku, že mám píchlou gumu?“

„Všiml jsem si toho až v tom okamžiku, kdy ses cpala kuřetem a smála ses mi do ksichtu. Můžu ti říct, že v tý chvíli bylo pro mě fakt těžký zachovat si vážnou tvář.“

Neuměla jsem vyměnit pneumatiku. Nedokázala jsem uvěřit, o co se ho právě chystám požádat.

„Umíš vyměnit kolo?“

„Samozřejmě. Co bych to byl za chlapa, kdybych neuměl vyměnit pneumatiku?“

„A pomůžeš mi? Vím, že po naší… výměně názorů nemáš žádný důvod mi pomáhat, ale jsem z toho vážně zoufalá. Nerada bych tady ztvrdla přes noc… úplně sama.“

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně…“

Poškrábal se na bradě. „Jak moc je pro tebe důležitý, abys ještě dnes mohla jet dál?“

O krok jsem ustoupila. „O co ti jde?“

„Zklidni hormon, zlato. Nemysli si, že tě chci dostat do postele. Nejsi můj typ.“

„A jaký je vlastně tvůj typ?“

„Obvykle se mi líbí ženy, který nemají IQ bublajícího bahna.“

„Díky.“

„Rádo se stalo.“

„Takže, jaký jsou tvoje podmínky?“

„Jak usuzuju z tvýho předchozího škodolibýho úšklebku, určitě sis už všimla, že můj Harley má technickou závadu. Je potřeba vyměnit díl, kterej ale teď nemám k dispozici. Právě jsem volal odtahovku. Nemůžu ale čekat, mám něco domluvenýho, a stejně jako ty se potřebuju co nejrychlejc dostat do Kalifornie.“

„Nesnažíš se doufám navrhnout…“

„Jo. Přesně o to se snažím. Když ti vyměním pneumatiku, vezmeš mě s sebou.“

„Chceš jet se mnou?!“

„Jasně, v tvým autě.“

„To myslíš vážně?“

„Slyšíš dobře.“

Potřásla jsem hlavou, abych se zbavila jen těžko uvěřitelných vizualizací. Zahrávala si snad se mnou moje unavená mysl, nebo to vážně právě navrhl?

„Nemůžu cestovat stovky kilometrů s úplně cizím člověkem,“ namítla jsem.

„Zatraceně, ve skutečnosti je to mnohem bezpečnější než cestovat sama.“

„A co když jsi sériový vrah!“

„To říká ta pravá! To ty jsi před chvílí urvala hlavu americkýmu prezidentovi.“

Nemohla jsem si pomoct, musela jsem se začít smát. Celá situace mi připadala vážně šílená.

„Do prdele! Princezno, fakticky se dokážeš zasmát sama sobě?“

„Nejspíš už jsem z tebe celá zpitomělá.“

Napřáhl ke mně ruku. „Takže přijímáš můj návrh?“

Místo abych nabízenou ruku přijala, zkřížila jsem paže na hrudi. „A mám snad nějakou jinou možnost?“

„No, třeba bys mohla požádat jeho, aby ti vyměnil pneumatiku.“ Ukázal na obrovského a docela hrozivě vyhlížejícího muže, který nás zřejmě už nějakou dobu pozoroval. Ten chlápek vypadal jako oživlé Frankensteinovo monstrum.

Zhluboka jsem se nadechla a rozhodla se souhlasit s jeho nabídkou. „Přijímám. Beru to! Hlavně ať už odsud vypadnu.“

„Doufal jsem, že na to budeš mít stejnej názor. Prosím, řekni mi, že máš rezervní pneumatiku.“

„Jo. Ale budu muset přemístit pár krabic, aby ses k ní dostal.“

Když uviděl, jak vypadá zavazadlový prostor mého auta, málem to s ním seklo. „Sakra, co má tohle znamenat? Proč máš kufr plnej krámů?“

Podívala jsem se mu do očí a upřímně odpověděla: „Je tam celý můj život.“

Musela jsem veškerý obsah kufru vyskládat na chodník. Vyprostil rezervní kolo a okamžitě se pustil do práce.

Zatímco měnil pneumatiku, vyhrnulo se mu bílé tričko a odhalilo opálené břišní svaly tvrdé jako kámen a tenkou linii ochlupení nad horním okrajem spodního prádla. Mezi nohama jsem pocítila nežádoucí vzrušení. Potřebovala jsem se nějak rozptýlit, přešla jsem tedy k jeho motorce, posadila se na ni, sevřela řídítka a představovala si, jaký by to byl asi pocit závodit s větrem. Nebylo to však k ničemu; i když jsem zavřela oči, neustále jsem měla před sebou jenom jeho.

Vysoukal se zpod mého auta. „Buď opatrná, holčičko. Není to žádná hračka.“

Seskočila jsem a přejela prstem po ozdobných písmenech na sedlové brašně. „CH. B.? Co to znamená?“

„To jsou moje iniciály.“

„Nech mě hádat… Chlípný Bastard?“ To spíš pořádně Drzý Bastard.

„No tak to vidíš… právě jsem se ti chystal představit, ale když jsi tak chytrá, klidně si na to můžeš přijít sama.“

„Když myslíš, Drzoune.“

Lehl si zpátky na zem. „Jen utáhnu šrouby a můžeme vyrazit.“

„Šrouby?“

„Matice a šrouby u kola, bude to dobrý.“

„Rozumím.“

Vyskočil ze země, vyhrnul si tričko a otřel si s ním čelo. „Hotovo.“

Zatraceně, už zase ty jeho břišáky.

„Tak to bylo rychlý. Víš jistě, že je všecko v pořádku?“

„Všecko v pořádku? Zlato, už brzo dostaneš příležitost zjistit, že mně sice tak trochu hrabe, ale můžu tě ujistit, že s tvým kolem nebude žádnej problém.“ Zazubil se a mrknul na mě a já si poprvé všimla jeho dolíčků ve tvářích. „Zítra bychom nejspíš měli někde zastavit a sehnat nějakou pořádnou pneumatiku. Tahle rezervní není určená pro dlouhodobý použití.“

Zítra. Páni! Vážně se to dělo.

„Měli bychom se vydat na cestu,“ řekla jsem. „Budu řídit. Potřebuju mít situaci pod kontrolou.“

„Jak chceš,“ uchechtl se.

Když jsme nastupovali do auta, cítila jsem zvláštní napětí. Tohle bude přinejmenším velmi zajímavé. On každopádně neztrácel čas a hned se pustil do mých kuřecích kousků.

Napůl z legrace jsem ho plácla přes ruku. „Hej, pracky pryč od mýho jídla.“

„Medovohořčičná omáčka? Hm, já mám radši barbecue.“ Olízl si palec a já už zase pocítila povědomé chvění mezi nohama. Tohle tedy bude pořádně dlouhá jízda.

Samolibě se křenil a podával mi plastový sáček z obchodu se suvenýry. „Otevřela jsi ho vůbec?“

„Ne. K čemu by to mělo být dobrý? Je tam jen ulomená gumová hlava.“

Podával mi figurku Obamy. „Vážně?“

S jednou rukou položenou na volantu jsem se natáhla po figurce, která byla… v celku.

„Co to… Jak je to možný?“

„Měl jsem takovej pocit, že se ti líbí, takže jsem koupil ještě jednu. Nevšimla sis toho, protože ses zrovna horečnatě přehrabovala v peněžence.“

Nemohla jsem si pomoct, potřásla jsem nevěřícně hlavou a začala se smát.

„Konečně se mi podařilo tě doopravdy rozesmát.“ Natáhl ruku. „Dej mi to.“ Když jsem mu figurku podala, sundal ze spodní části lepicí proužek a upevnil ji na palubní desku. Obamova hlava se teď kývala nahoru a dolů při každém pohybu auta.

Bylo to tak legrační, že jsem se musela začít hlasitě smát, ale současně jsem se cítila dojatá jeho nezištným gestem. Možná že není zase takový bastard.

Nějakou dobu jsme oba mlčeli. Opřel si pohodlně hlavu a na chvíli zavřel oči. Když jsme projížděli po I-76, zatímco slunce zapadalo v jasně oranžové záři, která osvětlovala obzor v dáli, otočil se ke mně.

Jeho hlas zněl unaveně. „Jsem Chance.“

Po několika vteřinách ticha jsem se ozvala: „Aubrey.“

„Aubrey.“ Znělo to, jako by moje jméno převaloval na jazyku, než znovu zavřel oči a odvrátil hlavu.

Chance.

2. kapitola

„Necháš to spadnout do hlasový schránky?“ Mhouřil oči na můj bzučící telefon umístěný na palubní desce. Ten zatracený krám se rozezněl každou půlhodinu, ale teď se přestávka mezi jednotlivými vyzváněními zkrátila na pouhých deset minut.

„Jo.“ Mobil přestal tancovat a já Chanceovi nenabídla žádné další vysvětlení. Doufala jsem, že to třeba nechá být.

Samozřejmě že nenechal. O pět minut později telefon znovu zabzučel a Chance ho popadl, než jsem si stačila uvědomit, co to dělá.

„Volá Harry.“ Držel telefon mezi palcem a ukazováčkem a mával mi s ním před očima, než se mi podařilo mu ho vytrhnout.

„To je Harrison. A mimochodem, nic ti do toho není.“

„Princezno, máme před sebou dlouhou cestu. Možná bude lepší, když si o tom promluvíme.“

„Věř mi, že nebude.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

I. ČÁST

1. kapitola

2. kapitola