MOJE PUBERTA NA DRAKA

Šárka Rosová Váňová

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2020

© Šárka Rosová Váňová

Ilustrace © Olga Štohrová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

Jazyková korektura: Mgr. Alena Vorlíčková

ISBN: 978-80-7539-094-3 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-095-0 (mobi verze)

Obsah

Informace pro uživatele této knihy

Poděkování

Prvák F1

O velkém překvapení

O hříších života lidského

O radostech i strastech

O Jirkovi a tak...

Tak trochu o životě

Všeobecně o všem

O všem a vlastně o ničem

Opět trochu o životě

Pokračuju o životě

O tom, jaké mě potkalo štěstí

O tom, jak jsem se zklamala

O holce, která se trápí a je smutná

O pěkné sobotě a Jirkovi

O tom, jak začínám žít život jinak

O tom, jak jsem na intru

O tom, co jsem prožila v září

O tom, co jsem prožila v říjnu

O listopadu aneb moje první láska

O prosinci, Vánocích a podobně

O velkém štěstí, které se blíží

Štěstí mě má asi konečně rádo

O čem jiném, než o Liborovi

O tom, kdo mě má rád

O tom, že mě začíná bavit život

O samých příjemných věcech

O tom, kdo mi leží v srdci

O smutném týdnu, který mě čeká

O narozeninách... a to šestnáctých

O hrozné blbosti, kterou jsem udělala

O strašném dni a rozchodu

O tom, co už minulo a nevrátí se

O diskotéce a mém bolavém srdci

O jednom zvláštním klukovi

Na jahodové brigádě

Ten kluk se mi vážně nezdá

O nepříliš šťastném konci roku

Veselé prázdninové zboží

Můj život o prázdninách

Druhák F2

Bramborová brigáda

Tak zase začal další rok

Bábuška neví, kdo jsem

Jak jsem potkala Limahla

Poznala jsem Daniela

Nečekané seznámení

Už zase mluvím s Doktorem

Všechno šťastně pokračuje

A všechno je, jak bylo dřív

Překvapení pro učitele

Třeťák F3

Moje láska se vrátila

Rozchody a návraty

Všechno krásně pokračuje

O nádherném dni 31.10.1984

Vše je krásné a v pořádku

O vojně a prezidentech

Chmelová brigáda

Kouzlo opadlo, snad se vrátí

Soutěžení v Šumperku

Queen vystoupí v Budapešti

Jsme úplně šílené!

Maturita je pitomost

Vzhůru za dobrodružstvím!

Konec třeťáku…

Já a polda Venda

Tak tady já už nebudu!

Mejdan na Karlštejně

Smutná a nemocná babička

Jsem lenoch, ale napravím to

Víkend v Plzni

Můj současný život

Už rok jsem vdaná

Květen 1988

Je těžké dát sbohem

Máme malé štěstíčko

Esenbáci mají starosti

Lidi jsou naštvaní

EPILOG

Tiráž

Jména postav a děj nemusí zcela nutně detailně odpovídat skutečnostem, které se udály.

Může to být způsobeno autorčiným věkem. Důležité je, že jsme v té době žili, byli a jsme.

Ze srdce děkuji Zdeňce, Nadě, Standovi a Heleně za to, že jsou... a čtou.

A také děkuji Olze za krásné obrázky a Aleně za závěrečné korektury.

Prvák F1

31. srpen 1982. No nazdar, to je tedy divné město… Vystupujeme s tátou z motoráčku a připadá mi to tu takové ponuré a šedé. Možná je to tím počasím, zataženo a občas vysvitne sluníčko. A to hlavní, končí prázdniny, a to na náladě nepřidá. Třeba je to i tím krokem do neznáma. Jsem docela zvědavá a těším se na spolužáky. Ale je mi nějak divně. Každopádně myslet si, že bych se tady mohla někdy zamilovat, je blbost. Navíc jsem zakoukaná doma do jednoho hezkého esenbáka. Jsem z toho všeho nějaká nesvá. Na sobě hnědou kombinézu, kterou jsem si ušila z plátna koupeného v partiovém zboží. Vypadám jako celkem ucházející kosmonautka. Při pohledu na sebe do skel výkladních skříní si říkám, že nezapadám do davu. Ale já už to tak nějak mám nastavené. Nezapadat. Trčet. Vyčnívat. Kdykoli ve škole někdo něco provedl, ukázalo se prstem vždy na mě. Každý si mě pamatuje a taťka říká, že za to nemůžu. Mám prý protistátní ksicht po něm. To fakt povzbudí. Lidi se za mnou otáčí, někdo posměšně a někteří s obdivem. Nemusím na sobě mít přece ty džíny z Prioru, které nosí skoro všichni.

„Koukej pod nohy, člověče!“ rýpne taťka a dělá svoje pověstné opičky. Zakaboním se, protože mi přeruší myšlenky a vybírám na poslední chvíli louži.

„Vždyť koukám, ale stejně nevíme, kde je intr.“

„To nevadí,“ říká, „zeptáme se na cestu, ale mám hlad.“

Tápeme a bloudíme po městě s obrovskou taškou, kterou vláčí naštěstí on. Nakonec na oběd zakotvíme v nějaké restauraci u přístavu. S plnými žaludky a veselejší náladou konečně míříme do malého parku u muzea. Za ním přes silnici naproti nádraží trůní internát. Tak tady budu příští tři roky. Všechno lepší, než trčet doma a nebo potápět v ateliéru fotky.

Po nezbytném papírování mě táta předává do spárů soudružky vychovatelky, významně se zašklebí a zmizí na zpáteční vlak. Dívám se za ním a po tvářích se mi kutálí slzy. Honem si je utírám, aby to náhodou nezahlédl. Je mi zatraceně úzko. Snažím se ten pocit zaplašit a jdu na čtyřlůžkový pokoj vybalit si věci a seznámit se s holkama. Zabírám si horní palandu u okna, no to je bašta. Postel s výhledem do dvora, kde se bude dát skvěle pozorovat pohyb automechaniků, kteří mají dole dílny. Tomu říkám výborná strategická poloha! A navíc bezva moderní postel, ze které se nepráší jako z té mojí doma. Té jsem za ty roky začala říkat podle pohádky ,lože vyvrhelovo‘. Dorazila jsem první, a to je bezvadné, protože si můžu v klidu napsat něco do deníčku. Hlavně si pročtu to, co jsem psala před odjezdem na internát, abych navázala myšlenky a události.

***

29.11.1981

O velkém překvapení

Už delší dobu mi před odjezdem na internát nešlo z hlavy podivné chování jednoho mladšího příslušníka SNB. Pořád se na mě divně díval. Vážně a upřeně. Kdykoli někde ve městě stál, díval se na mě takovým divným pohledem. Když jsem jezdila do školy v půl osmé a deset minut, přesně jsem si pamatovala lidi, kteří touto tramvají jezdili. Nikdy jí ten příslušník nejezdil a teď jezdí skoro každý den. Přesně vím, že 27. listopadu stál u pošty a hlídal prodavačky, které odnášely na poštu tržby z obchůdků na náměstí, kde je i fotografická provozovna. Zase se tak divně díval. Jenže to, co se stalo 28. listopadu, mě úplně vyvedlo z míry. Jeden mámin známý esenbák Luděk, stál taky u pošty (už dlouho se mi líbí), nás zastavil a začaly jsme se s ním bavit. Najednou se na mě podíval a řekl: „Ty máš nějakej pěknej účes, moc ti to sluší.“

Pípla jsem: „Děkuju,“ a zrudla až k obrovskému límci hnědobílé květinové košile, kterou mamka už roky nenosí a teď prý zase frčí.

„Taky jednomu mladému příslušníkovi od nás z oddělení se líbíš,“ pokračoval, aby mě úplně dorazil.

Zalapala jsem po dechu a hned se ho zeptala: „Fakt? Je to ten, co nosí pásek uniformy takový hodně povolený, takže ho má úplně na stranu? Jezdím s ním každé ráno tramvají v sedm čtyřicet.“

On přitakal a řekl, že se jmenuje Jirka Panoš a je mu dvacet dva. Pak ještě dodal: „Neboj, já to zařídím a určitě se vezmete.“

Mamka měla řeči, ale on to ignoroval a řekl, že Jirka jde na dva roky služebně do Brna. No a já jdu na tři roky na intr, tak spolu zatím můžeme chodit na dálku.

„Ten účes tě dělá takovou ženskou, kdyby mi nebylo dvacet osm, tak bych si dal taky říct,“ dodal Luděk statečně a riskoval kopanec do kotníku od mamky. Hřešil nejspíš na to, že je ve službě, a tak by si ho netroufla okopávat jako brambory.

Když viděl, že se kopanec nedostavil, přiostřil: „Rád bych tě pozval do kina a zeptám se tvého táty.“

Máma bezmocně zaprotestovala. S tím jsme se s ním rozloučily. Myslím, že až ho potká v civilu, zle se mu povede. Inkasuje minimálně jednu na solar. Tak to je něco! Do mě se zabouchl dvaadvacetiletý chlap. Je ale vážně hezký, jsem zvědavá, jestli ho v pondělí uvidím.

***

„Děvčataaa!“ zní pisklavý ženský hlas na chodbě. „Večeřééé!“ vytrvale huláká malá, buclatá, šedivá soudružka Čmuchálková. Haha! Tak ta to má spočítané. Je mi jasné, že jí odteď nikdo neřekne jinak než Čmuchna. Ještě máme druhou vychnu, ta se jmenuje Menzelová, je jasné, proč jí na intru všechny holky říkají Menzeska.

Ta uječená žena mi ovšem přetrhla pročítání deníku. Nevadí, budu pokračovat po večeři. A tak se neochotně sbíráme. Jsme čtyři. Růžovolící brunetka střižená na kluka Radka z Klatov, která každou chvíli říká ,tuto, copa to a japa to‘. Taky okatá hnědovláska Renča z malé vísky od Plzně a blonďatá modroočka Janka ,ze z Plzně‘ s culíkem. Tomu říkám skvadra! Všechny tři holky mluví jejich přízvukem. Pochopitelně by to nepřiznaly ani za nic. Ale jsou fajn, pořád se něčemu hihňáme, a hlavně nás pobavila Čmuchna. Plácá nás po zadku, když kolem ní proklouzáváme do jídelny a hlasitě se bodře směje. No, to bude dílo. S takovou ,souškou‘ vychnou, s tou si asi užijeme!

Hltáme studenou večeři, nějaký kus chleba s drožďovou pomazánkou, která neskutečně smrdí a nesnášíme ji svorně ještě z dob základky. No jo, ale hlad je nejlepší kuchař, jak říká babička Lída. Holky vytáhly sice z útrob svých bezedných tašek nějaký proviant, ale je to jen samé sladké a kdo by se tím najedl? Bavíme se u toho kvasnicového smradu o všech poblijonech, kterými nás častovali v jídelnách.

„Holky, pamatujete si na ty hnusně lepkavé šunkofleky?“ ptám se a ony se o překot přidávají, co odpudivého měly v jídelně právě u nich ve škole.

Přestože jsme každá z jiného koutu republiky, vypadá to, že nám kuchařky vařily ve stejné jídelně. Kam na ty blafy chodily?

***

21.12.1981

O hříších života lidského

V úvodu mého líčení událostí všedních i nevšedních se musím zmínit ještě o tom, že jsem měla zápal plic. Mám na nich stín dva na tři centimetry, tak ležím v posteli a láduju se penicilinem, musím jich zbaštit šedesát. Měla jsem čtyřicítku horečku, a ta mi po pátém prášku spadla. Příští týden jdeme s mamkou na sedimentaci, z čehož mám děsný vítr. Hrozně se bojím odběru krve.

Mám takový strach, že se mi vždy zastaví krev, a sestra naříká, že ze mě nedostane ani kapku. Vidím na ní, že mi má chuť dát herdu, aby to sevření povolilo. Chacha!

Jirku jsem v pondělí neviděla. Vlastně vůbec až do doby, než jsem onemocněla. Jen jednou jsem ho zahlédla, jak rychlým krokem spěchá do služby.

On má totiž asi mindráky z toho, že mi ten mámin kamarád tlumočil jeho sympatie. Jirka občas hlídkuje u pošty s takovým vousatým zrzavým esenbákem. Samozřejmě, že zase kouká jako čerstvě vylíhnutý drozd. A to je nejhorší, že nemůžu projít bez úhony kolem žádného esenbáka, jelikož každý zírá, jako by týden nejedl. Nevím, co si tam na služebně povídají. Tuhle šel zase s tím zrzavým a potkali matku. A ten zrzek prý řekl: „Tak co, kde máte dceru?“

A matinka mu vyzvonila, že mám zápal plic, takže to slyšel i Jirka. Je vážně od pohledu milý a hezký. Jestli mě má rád, tak jsem za to moc vděčná. Je mi jedno, že mu je dvacet dva, třeba je mnohem lepší než mladší kluci. Kdybych s ním mohla promluvit alespoň pár vět. Jenže on se s mamkou nebaví a dělá jakoby nic. To je ale potvora.

No, počkej! Já se ti podívám na zoubky.

***

25. 1.1982

O radostech i strastech

Mojí soukromou radostí je esenbák Jirka. Viděla jsem ho v civilu 30. 12. 1981, potom ještě asi dvakrát s tím zrzavým. To je hrůza. Oni vědí, kdy vystupuju z tramvaje a jezdím domů, a vždy jdou na obchůzku města, aby mě potkali. Dnes stáli u kina Oko a bavili se ještě s dalšími dvěma muži. Když viděli, že jdu, úplně to s nimi trhlo. Všichni přešli na chodník, kde jsem šla já. Těsně přede mnou zabrzdili a nechali mě jít před sebou. Něco si spolu polohlasem říkali a Jirka se na mě usmíval. Vypadalo to asi takhle:

Byl to pořádný trapas! Úplně jsem cítila, jak si mě zezadu prohlížejí. Když za mnou došli až k fotografické provozovně, tak se za mou dívali dovnitř. Přistihla jsem je, když jsem se otočila, abych za sebou zavřela. BRANO sice slibuje, že zavírá samo, ale dveře provozovny stejně pořádně nedovírají.

Konec ukázky