Vojna bez řemenu

Václav Vrána

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2020

© Václav Vrána

Cover © Václav Vrána

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-102-5 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-103-2 (mobi verze)

Obsah

Informace pro uživatele této knihy

ÚVOD

KAPITOLA I – BAŽANTI

POVOLÁVACÍ ROZKAZ

JOSEF OREL Z DONUCENÍ NA VOJNĚ

FRAJTŘI V AKCI

PŘÍPRAVA NA VÁLKU

VOJENSKÝ VUML

ZASTŘELENÍ NARUŠITELE

BOJOVÁ DRUŽBA S PIONÝRY

KONEC JEDNOHO ROKU

KAPITOLA II – MAZÁCI

PŘÍCHOD NOVÝCH KUSŮ

VÝCHOVA NOVÉ VOJENSKÉ GENERACE

MONSTRPROCES

HOVNO V MANTLU

LIDOVÁ ARMÁDA LIKVIDUJE NEPŘÍTELE NA LYŽÍCH

VÁNOCE, VÁNOCE PŘICHÁZEJÍ...

PILIŇÁKOVY SEMINÁŘE

ŽÍZEŇ VE VLAKU

PO STOPÁCH SNP

POLŇÁKY

VÍKENDOVÁ ANABÁZE

POLITICKÉ ŠKOLENÍ BLBEM ČUČORIETKOU

DOBYTÍ MĚSTEČKA CHTELNICA

VOJENSKÉ POLNÍ LEŽENÍ V KRČMĚ A BOB ŽENICHEM

NÁVRAT A KONEC VOJNY

LEŽ PO VOJENSKU S BASOU PO SLUŽBĚ

Tiráž

ÚVOD

Děj této knihy se odehrál už tak dávno, že to snad není ani pravda. Každý chlap, který byl na vojně, mi jistě dá za pravdu, že na to špatné člověk zapomene a v hlavě mu utkví hlavně to pravé chlapské kamarádství, které na vojně bylo, ať tam byli šmejdi, kreténi, blbci a profesionální zelené mozky. Děj této knihy se ale určitě diametrálně liší od vzpomínek těch, kteří sloužili u bojových útvarů, a už vůbec se nadá srovnat se zážitky vojsk PTP. Děj je z prostředí zcela atypického vojenského útvaru, a to vojenské topografie a geodezie, kde se místo střílení lítalo po krajině se zeměměřičskými přístroji a hlavní činnost byla zaměřena na obnovu vojenských map, protože zřejmě málo lidí ví, že pokud vznikne válka a agresor vnikne na cizí území, tak po čem jde první, jsou mapy, protože bez nich je v neznámém prostředí naprosto „slepý“.

Ale i zde proběhl základní přijímač jako u jiných útvarů, akorát že pak už to bylo něco jako civilní zaměstnání s vojenským předpisy.

Čili nesrovnávejte děj této knihy s ničím, co vám připomíná jiné prostředí.

KAPITOLA I – BAŽANTI

POVOLÁVACÍ ROZKAZ

Podzim roku 1968 byl z hlediska vybarvenosti přírody nádherný, listí na stromech hrálo všemi spektry barev, nejkrásnější byla červená barva listí javorů, která se prolínala se žlutou barvou břízek, a vzduch voněl již částečně opadaným listím, které při tlení mělo specifickou vůni. Na druhé straně nálada obyvatel Československa byla silně poznamenána okupací bratrských komunistů ze Sovětského svazu a ostatních socialistických satelitů čili ani krása barevnosti přírody nedokázala v lidech vyvolat radost ze života.

Lidé sice chodili do práce a z práce, ale nasranost čišela z každého jejich gesta, mluveného projevu a z očí, uzavírali se do sebe anebo do uzavřených skupin, a nikdo nevěřil nikomu.

Stejně jako v civilním životě se okupace začala podepisovat i na životě v armádě a v roce 1971, kdy hrdinové této knihy opouštěli brány kasáren a odcházeli do civilu, již v ozbrojených složkách panoval systém, kdy jít na vojnu a stát se pitomcem na vymývání mozků komunistickou propagandou chtělo hodně silné žaludky.

Vincek Piliňák, coby čerstvý maturant a obdivovatel komunismu, však tohoto lidského splínu nedbal, ba naopak, coby syn silně komunisticky založených rodičů byl jedním z mála, který nad přítomností okupačních vojsk jásal a ve své geneticky dané pitomosti se nemohl dočkat, až bude povolán, aby se zbraní v ruce hájil klidný spánek dělníků, pracující inteligence a dokonce i rolníků orajících na polích a mávajících zaťatými pěstmi na přelétávající migy, a proto při platonických procházkách s milovanou Jolanou místo toho, aby jí splnil ženské tužby, tak neustále básnil o tom, jak se těší, až ze schránky vyloví obálku, a když ji otevře, bude v ní povolávací rozkaz, aby s mnoha dalšími mladými šohaji nastoupil ke splnění nejčestnější povinnosti mladých mužů, a to k obraně socialistické vlasti před zákeřným nepřítelem, který na západní hranici byl připraven využít jakékoliv příležitosti, například díry v elektrickém plotě, aby napadl nepřipravenou část Varšavské smlouvy, a takovou ostudu by ve třetí světové válce Piliňák nepřežil.

„A to ti Vincíčku pošle vojenská správa jenom obyčejným dopisem do schránky? Já si myslím, že to je tak důležitá událost, že ti ho pošlou doporučeně jenom do tvých vlastních rukou,“ zamyslela se Jolana.

„No vlastně máš pravdu, vidíš, to mě nenapadlo, to by mně potom ten dopis mohl ze schránky ukrást nějaký bojovně naladěný zmetek a nastoupil by na vojnu místo mě a ještě by si z mojí poštovní schránky udělal konspirativní mrtvou schránku. Takoví Huhňal s Valibukem z 9. B se nemohou dočkat, až budou skutečnými partyzány. Máš pravdu, to budu muset podepsat, že jsem povolávací rozkaz dostal osobně, mají to na té vojenské správě opravdu vymakané,“ kupodivu se zamyslel dokonce i Piliňák.

„Tak proč se Huhňal s Valibukem nehlásí na vojenské gymnázium? Takové nadšence, právě vycházející ze školy, by tam uvítali s otevřenou náručí.“

„No, to je tak, oni když přijdou ze školy, tak se vůbec neučí a okamžitě utíkají do lesa a jeden den je Valibuk partyzán a Huhňal fašista, a na druhý den se zase vystřídají, ale to by asi až tak moc nevadilo, na to vojenské gymnázium přijmou kdejakého vola, ale jejich rodiče jsou antisocialistické živly, vůbec nechodí na 1. máje do průvodu a starý Valibuk, když se ožere, tak vykřikuje, že nejlepší komunista je mrtvý komunista. Představ si to, Jolanko, a přitom jeho syn je tak zapálený pro službu v armádě, ten určitě není jeho, asi si vezmu nad Huhňalem a Valibukem patronát a povedu je k tomu, aby se z nich stali chrabří ochránci socialistických výdobytků.“

„Raději se jim Vincíčku vyhýbej, co když tě starý Valibuk opije a ty s ním potom budeš vykřikovat revanšistická hesla? To by tě potom zavřeli a možná by tě nevzali ani na vojnu a tatínka by vyloučili z KSČ, já si to vůbec neumím představit,“ začala odrazovat od patronátu nad partyzánem a fašistou Piliňáka vystrašená Jolana.

„No jo, to mě nenapadlo, starý Valibuk by určitě chtěl chodit do lesa s námi a do minerálky by mně přiléval rum a já bych to nepoznal, protože nevím, jak rum chutná. Raději to nechám tak a co nejdříve zajdu na okresní vojenskou správu se pozeptat, jestli se mnou počítají,“ pokýval hlavou Piliňák.

„Soudruhu kapitáne, přišel jsem se zeptat, kdy konečně dostanu povolávací rozkaz. Už bych chtěl nastoupit a splnit svoji nejčestnější povinnost a stále nic. Mohl byste mně to prověřit? U odvodu jsem už byl a shledali mě zcela zdravým a způsobilým plnit nejčestnější povinnost mladého muže v socialistické společnosti,“ vybafl Piliňák na zelený mozek na okresní vojenské správě, kde opět zamířil urgovat svůj nástup na vojnu, a ten na něho vyvalil oči, protože s takovou aktivitou nějakého blbce se ještě v životě nesetkal, ba naopak, neustále čelil ataku mladých mužů, kteří se chtěli vojenské službě vyhnout obrovským obloukem o poloměru minimálně tisíc kilometrů a hledali všemožné výmluvy, proč jsou ke službě v armádě nezpůsobilí.

„Vy jste soudruhu nějak moc aktivní, ale to se mně líbí, už jsem se tu setkal s takovými živly, kteří by chtěli s vojnou vydupat, dokonce jeden šmejd mně tady předstíral, že už je mrtvý, a dva chytráci mně dokonce za modrou knížku nabízeli deset litrů slivovice, ale já se postarám, aby jim to nevyšlo. Jak se jmenujete soudruhu?“

„Vincek Piliňák, soudruhu kapitáne, a jsem středoškolák!“

„Tak dobře, já se na to podívám a slibuji vám soudruhu, že se brzy dočkáte, takových kovaných a zapálených soudruhů naše armáda potřebuje jako cibuli na guláš,“ slíbil mu zelený mozek pokusem o nepovedený bonmot.

„Moc vám děkuji soudruhu kapitáne a vždy, když dostanu vyznamenání, tak vám pošlu osobní dopis, stejně tak se s vámi podělím o radost při každém mém povýšení, bude mi ctí, aby se o moji radost z pochval, povýšení a vyznamenání, které obdržím, podělili i ostatní soudruzi, kterým není lhostejné nebezpečí pronikání studené války směrem na východ,“ slíbil zelenému mozku Piliňák. „A pokud budu vyfotografovaný před vojenskou zástavou, tak vám pošlu foto a věřím, že ho vyvěsíte na nástěnku na vojenské správě.“

„Tak to budu rád, aspoň budu moci ukázat těm šmejdům, co se jim nechce na vojnu, jaké máme ve společnosti statečné mladé muže a že mladá generace ještě ví, co se sluší a patří, že nejčestnější povinností mladého muže je bránit pracující v rozvinuté socialistické společnosti,“ radostně zahýkal zelený mozek a srdečně se s Piliňákem rozloučil. „Ještě bych vás poprosil, jestli byste se tu ještě jednou zastavil a přinesl svoji zvětšenou fotografii, tak velikosti prostěradla, já ji pověsím tady na stěnu a všem těm lemplům, co se jim nechce na vojnu, vás budu ukazovat jako vzor dobře vychovaného socialistického mladého muže. Představte si, že se tu opovážili přijít dva zmetci, kteří mně chtěli podplatit slivovicí, abych jim obstaral modrou knížku!“

„Představ si Jolanko, že soudruh kapitán na vojenské správě mě pochválil a slíbil mně, že to ihned prověří, to nikdy Jolanko nepřipustím, aby zákeřní imperialisté nám tady chtěli vyplenit výdobytky všeho pracujícího lidu. Budu pevně stát na stráži se samopalem na prsou a v rukou mě bude chladit hlaveň, kterou budu mít vždy namířenou na Západ a běda nějakému revanšistovi, pokud by chtěl vniknout do vojenského prostoru, který budu strážit. Rozstřílím ho jako řešeto,“ sliboval Piliňák Jolance při další platonické procházce v lesíku Pičůvka, a ta ho obdivně pohladila po tváři ještě pubertálně obsypané akné a v Piliňákovi se začala probouzet erekce, ale byl z toho tak vyjukaný, že nevěděl, co si se stoupajícím penisem počít.

„Ty jsi můj Piliňáčku tak statečný, když budeš na stráži, tak budu naprosto klidná. Ale jak se dovím, že zrovna budeš na stráži?“ Najednou si uvědomila Jolana, protože v té době ještě mobilní telefony neexistovaly, aspoň ne v rozvinuté socialistické společnosti.

„Jestli mě miluješ, tak to vycítíš. Maminka mně vždy tvrdí, že když podávám nějaké mimořádné výkony, tak že to tak nějak vnitřně cítí a je vždy na mě hrdá. Dokonce když jsem se jako kluk propadl na bruslích pod led na potoce, tak mně říkala, že to cítila. Prostě jako by jí vlhly oči a byla na mě v ten moment hrdá, jak se peru o život,“ poučil Piliňák Jolanku o telepatii.

„A to ses opravdu neutopil?“ Obdivně vzdychla Jolanka, aniž by si uvědomila, že kdyby se Vincek utopil, tak by s ní v ten moment nestál po boku.

„Kdepak, tam bylo vody jenom do pasu, tak jsem se odrazil ode dna a vyhoupl jsem se zase na pevný led jak tuleň. Kluci valili oči, jak mě uviděli, jak jsem se lehce dostal z vody ven,“ pochválil se Piliňák.

„Vincíčku, představ si, že tady máš z pošty lísteček, že tam máš doporučený dopis od vojenské správy!“ Přivítala ho matka, když se vroucím polibkem rozloučil s Jolankou a vrátil se domů.

„Tak to soudruh kapitán přece jenom dodržel, co slíbil. Je vidět, že důstojníci lidově demokratické armády drží svoje slova, to imperialističtí důstojníci určitě posílají povolávací rozkazy jenom obyčejnými dopisy a ještě navíc se zpožděním, to se nedivím, že prohráli válku ve Vietnamu,“ zajásal Piliňák, obrátil se na podpatku a pádil na poštu.

„Dobrý den, já jsem Piliňák a mám tady u vás na poště povolávací rozkaz. Představte si, že už ze mě bude chlap.“ Zvesela vybafl na poštovní úřednici Piliňák.

„Máte sebou občanský průkaz?“ Zarazila jeho nadšení úřednice.

„Mno, to, to nemám,“ začal koktat Piliňák, „když mně to maminka sdělila, tak jsem od radosti na občanský průkaz zapomněl, ale vy mě přece znáte, tatínek je předsedou uliční organizace KSČ a toho tady zná každý komunista, dokonce i vedoucí pošty.“

„To by mohl říci každý, bez občanského průkazu vám nic nevydám,“ zasekla se úřednice a Piliňák hluboce uražen ve své povolávací ješitnosti chtě nechtě musel pádit domů pro občanský průkaz a zase zpět na poštu, kde mu po předložení průkazu byl vydán proti podpisu jeho toužebně očekávaný povolávací rozkaz.

„Však počkejte, já to řeknu tatínkovi a ten na zasedání uliční organizace KSČ si to vyřídí se soudružkou vedoucí. To je nehorázná šikana obyvatelstva a představte si, že by zrovna vypukla válka, já bych chtěl jít bojovat a nemohl bych nastoupit, protože jste mně odmítla vydat povolávací rozkaz. To by se mohlo kvalifikovat jako vlastizrada a taky byste mohla být odsouzená k trestu smrti,“ ještě vyhrožoval hluboce uražený nedočkavý branec Piliňák.

„Víte co, běžte se s tou vaší válkou vycpat, já jenom dodržuji předpisy pošty, nic více, nic méně,“ vyštěkla na Piliňáka úřednice a přibouchla mu okénko před nosem a málem mu amputovala zapomenutý malíček v okénku.

Když Vincek Piliňák rozlepil obálku, přečetl si, že dne 2. října 1968 mu byl určen den nástupu k vykonání vojenské služby u vojenského útvaru 6262 v okresním městě na severu Moravy.

„Maminko, tak už ze mě konečně bude muž, už mě povolali. No to je dost, už jsem myslel, že na mě zapomněli, ale já bych se jim připomenul. To bude mít tatínek radost, že bude mít ze syna vojáka.“ Radoval se Piliňák.

„Tatínek už se strachoval, že tě na vojnu nevezmou, protože jsi měl jako dítě černé neštovice a zarděnky, ale je vidět, že ses z toho celkem dobře vylízal a že je z tebe už chlap. Tatínek je na schůzi uliční organizace KSČ, jednají tam o sestavení prověrkové komise. To víš, musí udělat s těmi kontrarevolucionáři pořádek. Tatínek říkal, že bude asi předsedou, to bude mít důležitou funkci a už se ho prý soudruzi ptali, jestli už tě vzali na vojnu. Tak teď se bude moci před nimi pochlubit, jakého má statečného syna.“ Rozplývala se nad synem matka. „Ale dej pozor, aby tě ostatní nezkazili a nakonec by z tebe byl vojenský ten, no, revizionista, víš, že tatínek je slabý na srdce, to by ho určitě dorazilo a přišel by o funkci předsedy.“

„Ahoj tati, tak si představ, že už nastupuji na vojnu,“ nadšeně přivítal otce-komunistu syn Piliňák. „Tak už jste ustavili tu komisi? Nesmíte se zdržovat, protože nepřítel nikdy nespí a čím více času oportunistům dáte, tím dříve se zformují a mohli by znovu zaútočit na dělnicko-rolnickou vládu. Ještě že tu máme soudruhy ze Sovětského vazu. Až budu na vojně, tak určitě navážeme soudružské vztahy se sovětskými vojáky. Už se těším, až mně budou vyprávět o svojí statečnosti, jak skákali se svazkem granátů pod německé tanky a nic se jim nestalo, tak byli stateční, a budu na ně hrdý,“ těšil se na potlach při táboráku se sovětskými okupanty Piliňák. „A až budete mít zasedání, tak seznam soudruhy z uliční organizace s nehoráznou drzostí místních poštovních úřednic a při prověrkách to dejte soudružce vedoucí pošty pěkně sežrat za bránění v nástupu na vojnu. Představ si, že mě ta pacifistická úřednice odmítla vydat povolávací rozkaz, protože jsem doma zapomněl občanský průkaz!“

„Tak výborně, až budu předsedou prověrkové komise, tak žádný kontrarevoluční zmetek mě nemůže napadnout, že mám syna kripla. Takový oportunista Kulajda, který má pět dcer, a tudíž nemá koho poslat na vojnu, by mně to klidně vmetl do ksichtu, a tak bude aspoň držet hubu, nanejvýše pošle na vojnu svoji starou, ale ta se ti v žádném případě nevyrovná,“ zaradoval se otec-komunista nad synovým povolávacím rozkazem.

Den před nástupem matka Piliňáka nachystala svému synovi dva kufry všelijakého prádla. „Ale s tou soudružkou vedoucí pošty to nebude tak jednoduché, to je zapálená soudružka a určitě z toho trapasu na poště vyvodí ty nejpřísnější kárné důsledky.“

„Tady máš troje spodky, aby ti nebylo zima, dva svetry, dva zimní kabáty, troje zimní boty, patnáct trenýrek, šest nátělníků, padesát ponožek, troje rukavice, dva kulichy, čtyři šály a nějaké košile, vycházkové kalhoty a střevíce, dále ve dvou taškách máš jídlo, nějaké řízky, buchty, osm šišek trvanlivého salámu a ještě nějaké bonbóny,“ starostlivě přepočítávala matka a stále přemýšlela, jestli na něco nezapomněla. „Doufám, že ještě nekouříš, cigarety bych ti nekoupila.“

„Škoda, že nemám doma dalekohled, ten budu určitě na vojně potřebovat, abych dobře viděl směrem na Západ, ale možná, že dalekohledy se fasují jako uniforma,“ znepokojeně se zamyslel Piliňák a litoval, že místo sezení v kavárně s Jolanou si měl raději našetřit na dalekohled.

Na druhý den ráno naložila matka dva kufry a dvě velké tašky do auta a s Jolankou odjela se synem na nádraží, kde nasedne na vlak a odjede bránit klidný spánek dělníků a rolníků.

Když na nádraží s funěním Piliňák přenesl svoji bagáž do vlaku, objal se s matkou a s Jolankou a opět slíbil, že už se těší, až půjde na první stráž a bude na sebe hrdý, jak bude připravený zlikvidovat jakéhokoliv narušitele, který by chtěl lidově demokratické armádě uzmout její zbraně.

„A nezapomeň, každý den piš, jak se ti daří. Přibalila jsem ti do tašky sto dvacet dopisů i s papírama a známkama,“ ještě ho upozornila matka a Jolanka mu slíbila, že mu bude věrná, i kdyby byl na vojně deset let.

„Neboj Vincíčku, láska k tobě a rodné straně mně pomůže bez problému přežít tu dobu odloučení a jak to jen bude možné, tak za tebou přijedu a dovezu ti od maminky buchty, samozřejmě, že i pro soudruhy velitele, aby na tebe byli hodní a milí,“ šeptala Piliňákovi do ucha slova horoucí lásky Jolana a Piliňák byl naprosto zmatený a v duchu klel. „Sakra, co mně ten můj penis pořád tvrdne? Budu muset zajít k lékaři, jestli to nebude mít vliv na službu u armády,“ rozhodl se nekompromisně a nahlas sdělil překvapené Jolance, „proboha Jolanko, jenom nevoz soudruhům velitelům buchty, mohli by to pochopit jako pokus o korupci a mohla by vzniknout aféra V českých buchtách na stole, a to by nebylo dobré,“ vylekal se Piliňák.

Vlak se rozjel a Piliňák se jal přemýšlet, jaké triky se na vojně naučí a jak bude ohromovat svoje vrstevníky, kteří absolutně nejevili zájem o to, kdy dostanou povolávací rozkaz, a jejich názor byl ten, že kdo vydupe s vojnou, je opravdový borec. Piliňák je nechápal a nemohl pochopit, že někdo může k lidově demokratické armádě přistupovat s takovým pohrdáním nad nejčestnější povinností mladého muže. Umiňoval si, že když přijede na dovolenku, tak těmto zbabělcům vylíčí, jak z něho vojna dělá muže a jak mu uniforma sluší a hlavně se těšil, až bude moci před těmito šmejdy vypnout hruď, na níž se bude třpytit odznak vzorného vojáka, nebo dokonce dva.

Ještě ve vlaku si překvapeně uvědomil, že když se vzdálí od Jolanky, tak jeho penis je kupodivu v klidu a nedělá mu v kalhotách žádnou neplechu, ale i když nabyl přesvědčení, že za všechno, co se mu děje s penisem, pravděpodobně může Jolanka, přesto svoje odhodlání navštívit lékaře nezměnil. A když zjistil, že vedle přes uličku sedí nějaká stařenka, tak se okamžitě pochlubil. „Tak si představte paní, že jedu nastoupit do armády, už se těším, jako malý kluk.“

„Prosím tě, a nač sebou taháš tolik věcí? Tam ti všechno dají. Když rukoval můj syn, tak si sebou vzal akorát pět lahví vodky,“ podivila se ona dobrá žena, což Piliňáka mírně zarazilo. V duchu si pomyslel, jak ten její syn musel vypadat, když přijel do kasáren a že on by takovým způsoben nikdy hrubě neporušil kázeň při nástupu.

„To tedy ten váš syn musel ale vypadat, když přijel do kasáren!“ Odfrkl pohoršeně Piliňák.

„No, on totiž narukoval na západní hranici, někde k Tachovu a při první stráži utekl do západního Německa i se psem a píše mně, že se má dobře a že dobrovolně narukoval k wehrmachtu,“ pochlubila se stařenka a o Piliňáka se pokoušely mdloby a raději se ženě, která nedokázala v synovi vzbudit nadšení k nástupu na vojnu, a dokonce mu schvalovala vlastizradu, přestal věnovat.

Konec ukázky