Důchodci za srandu před smrtí

Václav Vrána

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2020

© Václav Vrána

Cover © Václav Vrána

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-104-9 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-105-6 (mobi verze)

STÁŘÍ

V léčebně dlouhodobě nemocných se na posteli jednoho pokoje mužské části obyvatel tohoto ústavu probudil Janko Čula a zahýbáním prstů na dolních končetinách zkontroloval, zda pro tento den bude ještě schopen chůze z jednoho pokoje do druhého a chystal se navštívit v pokoji stařenek starou Blažkovou, aby si popovídali o čerstvých drbech v Česku a okolních státech, především se těšil na to, jak si pěkně povykládají o katastrofách a mrtvých za poslední dva dny a v duchu uvažoval, jak dlouho mu přesun z jednoho pokoje do druhého bude trvat, jelikož zatím nejpohyblivější stařeček, starý Pucvol, který je v tomto ústavu už deset let, se pohybuje po svých nohou za pomocí francouzských holí rychlostí dvacet metrů za hodinu a když pohybem prstů zjistil, že jeho nohy dnes budou schopny přesunout jeho tělo za paní Blažkovou, ulehčeně si oddychl, „tak zase jedno ráno, které jsem přežil, díky Bohu,“ poděkoval Janko Čula a těšil se na debatu se starou Blažkovou, jako dvacetiletý junák na soulož.

Ještě, než se oba staří lidé ocitli v LDN, tak byli sousedy na malé návsi malebné vesničky Kozojedy a spolu jako důchodci vzrušeně debatovali na lavičce u obecní požární nádrže na návsi, krmili starým chlebem kačeny a husy, pod hustými korunami vrb a při pěkném počasí se buď vyhřívali na sluníčku, nebo když slunce pálilo, tak koruny vrb představovaly příjemný stín a chládek, sledovali dovádění vesnických kačen a husí v této nádrži, proto se jí říkalo „kačák“ a jako lidé, protřelí životem s despektem probírali denní zprávy v novinách, večerní zprávy v televizi, které označovali za podařený horor, stará Blažková při těchto zasvěcených debatách upletla asi čtyři sta svetrů, které lacino prodávala všem obyvatelům Kozojed, včetně rekreantů a chalupářů a deset svetrů dokonce darovala nějaké dobročinné organizaci pro zásilku černošským dětem v Súdánu, čímž zcela zlikvidovala Vietnamskou konkurenci v okolí padesát kilometrů kolem Kozojed.

„Aspoň se v zimě pěkně ohřejou, chudáci, vždyť tam určitě nemají co na sebe a v lednu se třesou zimou, když bude třeba, tak jim upletu ještě vlněné ponožky a kulichy, aby těm chudákům v zimě neomrzly uši,“ tetelila se blahem Blažková, že mohla být užitečná pro přežití malých černochů kousek od rovníku.

Stará Blažková, která byla už dlouhou dobu vdova, bydlela v dřevěnici s malým dvorkem, kde chovala králíky a několik slepic a rovněž se zabývala zemědělskou malovýrobou, kdy na malé zahrádce pěstovala od každého druhu zeleniny něco, aby měla do polívky a jelikož byla bezdětná, tak si s opravami dřevěnice nedělala velké starosti, protože počítala s tím, že stejně po ní bude dědit stát.

Když před třemi léty začala vynechávat pravidelné rozhovory pod vrbou a Janko Čula někdy čekal marně na sousedku, která si stále častěji stěžovala na bolesti kloubů a začaly jí otékat obě nohy, tak ji obecní felčar doporučil na speciální vyšetření a specialisté, kteří ještě nebyli v té době řízeni byznysmeny, krčili rameny, nepomohla ani známá léčitelka Cvrčková se svými přírodními produkty, Blažková stále častěji polehávala, až téměř přestala chodit a tak byla odsunuta do léčebny dlouhodobě nemocných, kde přestala chodit úplně.

„Víte, pane Čula, nejvíce mě mrzí, že kvůli bolesti v kloubech prstů už nemůžu plést a já jsem slíbila těm malých černouškům ještě ty vlněné ponožky, no už jim je nedopletu, napište jim pane Čula, že se jim omlouvám, ale zbylo mně ještě dvacet klubek vlny, tak bych jim je poslala a mohli by si je uplést sami.“ vykládala Blažková Čulovi, když už byli oba v LDN.

„S tím si nedělejte starosti paní Blažková, těm je tam horko i bez ponožek, to se nebojte, ti z toho horka úplně zčernali a navíc jich už několik milionů migrovalo do Evropy a tady jim dají ponožky zadarmo,“ utěšoval ji Čula.

Když ji ještě navíc zjistili silnou cukrovku a šedý zákal, tak stará Blažková nechala mladým Kaškou pozabíjet všechny králíky a slepice, které vzala sebou do sanitky, když ji odváželi, že obohatí kuchyni v LDN o zdravé králičí a slepičí maso, uzamkla dřevěnou chaloupku s myšlenkou, že do chaloupky se už nikdy nevrátí a její poslední cesta z LDN bude na hřbitov, akorát chvíli přemýšlela, jestli nemá dřevěnici podpálit, aby stát z toho měl hovno.

Janko Čula osaměl, protože byl rovněž vdovec a rovněž bezdětný, chaloupku měl sice zděnou a letopočet stavby byl ještě z konce 19. století, když starou Blažkovou odvezli do LDN, začal silně tesknit, jako pes po pánovi a když začal mít rovněž silné zdravotní problémy s klouby u nohou a se zády, tak se nakonec s radostí přesunul do LDN rovněž, přitom měl méně starostí, protože nic nechoval, ani nepěstoval, tak nemusel nechat nic zabíjet, snad jedině kdyby měl po ruce Halouska a přesunul se do LDN jen s ranečkem šatstva.

Tak že nakonec se rozhovory těchto dvou starých lidí přesunuly z pod vrbiček do pokojů v LDN, kde pokračovaly z neztenčenou intenzitou, protože v LDN má každý, kdo se tam dostane tolik času, že si ním neví rady a kdyby byl volný čas na prodej, tak stařečkové a babičky z LDN by se z prodeje volného času stali milionáři. Bohužel spousta volného času vedla k jedné nepříjemné záležitosti a to k ponorkové nemoci, protože stejní lidé se nonstop 24 hodin navzájem museli tolerovat v jednom pokoji až do případné smrti, což někdy vedlo k ostrým hádkám a hlučným polemikám, kterými staří lidé zabíjeli nudu, samozřejmě kromě doby, kdy spali a nebo jedli. A jelikož už neměli sílu, aby si navzájem nafackovali, jelikož většina z obyvatelů byla imobilní a ti, kteří ještě dokázali šoupat nohama a pohybovat se hlemýždím tempem, byli vůbec rádi, že se udrží na nohou, natož aby se ještě rvali a tak se hádky většinou soustředily na osobní invektivy, které někdy dosáhly takové absurdity, že člověk neznalý poměrů by se divil i ušima, jak tito lidé vedle sebe vůbec mohou existovat.

Do mužského pokoje, kde měl svoji postel i Janko Čula vešla usměvavá sestřička, při příchodu do místnosti hezky pozdravila „dobré ráno, tak se trochu upravíme, abychom vypadali k světu“ a začala některé bezmocné dědy omývat a Janko Čula jako každé ráno obdivoval trpělivost těchto stvoření, protože převracet nepohyblivé těla dědečků a babiček z boku na bok není žádná slast a už vůbec ne pro tato křehká stvoření a na druhé straně, když tak koukal na nepohyblivá těla stařečků, kteří by bez cizí pomoci nepřežili ani týden, tak si naštvaně ulevil pro sebe, „to jsem zvědavý na ty nenažrané kapitalisty, až tady budou takhle ležet a nikdo si jich ani nevšimne, protože pořád tvrdí, že se má každý postarat sám o sebe.“

„Ta děvčata by si do jedné zasloužily po smrti přijít do nebe, protože tato práce je otročina, na jedné straně v televizi pořád stávkují a střečkují lékárníci a bůhví jací jiní darmošlapové, kteří pořád nemají dost, protože jim nestačí dvě vily a několik drahých aut v garáži a přitom na tyto sestřičky, které se tady lopotí s bezmocnými těly nemyslí nikdo a jejich platy jsou proti jiným darmošlapům a vydřiduchům pouhá almužna,“ rozčiloval se v duchu Janko Čula.

Když sestřička odešla, tak Janko Čula prohodil k ostatním dědkům, kteří s ním obývali pokoj v přízemí budovy LDN, „tedy ty děvčata se tady udřou a až je ten holohlavý ministr zdravotnictví nechá vytunelovat i s budovou, tak se z nich stanou otrokyně, tedy kam to zdravotnictví spěje, tak to by neuhodla ani stará Buřňáková, která dokázala věštit ze skleněné koule a když ji někdo uvařil kávu, tak i z kávové sedliny a vždycky všechno uhodla, co se komu stane až do konce jednoho týdne, ale na čtrnáct dní si už netroufla.“

Janko Čula měl to štěstí, že jako jeden z mála stálých obyvatel léčebny dlouhodobě nemocných se dokázal ještě postarat sám o sebe a rovněž si provést hygienu, i když mu to trvalo dvě hodiny, než se opláchnul, zuby si čisti nemusel, protože už žádné neměl a protézy si jenom opláchnul, ale nikam nespěchal, protože jediný spěch z tohoto ústavu byl směrem do hrobu a tam ho to zatím nikterak netáhlo a byl vděčný za každý prožitý den.

Po hygieně dovezla sestřička na pojízdném stolku snídani, Janko Čula si postavil hrnek s čajem na stolek a pomalu a rozvážně začal žvýkat rohlík s máslem, přičemž si uvědomil, že na stáří je nepříjemné téměř všechno, ale ztráta zubů se jevila jako nejcitelnější, protože žádná protéza nedokáže plnohodnotně nahradit vlastní zuby a když v televizi ukazovali reklamu na lepidlo na protézy Blendadent, tak Janko Čula začal být nepříčetný, protože jedna tuba stála stovku a stejně mu protéza na dásních nedržela a neustále ji lovil z hrníčku s čajem a kdyby si stále protézu lepil, tak by celý důchod utratil za lepidlo a navíc v hubě měl jenom pachuť lepidla, tak pokud mohl, jedl bez protézy, čili i obyčejná snídaně se soustředěným přežvykováním bezzubými dásněmi se protáhla na další dvě hodiny.

Janko Čula soustředěně žvýkal a za tu dobu, co byl v LDN se naučil při jídle na nic nemyslet a i z toho, ne dobře rozžvýkaného jídla si vychutnat radost a hlavně se naučil nemyslet na minulost, kdy měl ve svém těle zdravé všechno, včetně žaludku a na posezení sníst kilo ovaru s křenem a hořčicí. Doba jídla byla v LDN navíc doba všeobecného klidu, kdy se nikdo s nikým nehádal, na tuto dobu ve všech pokojích mezi sebou staří lidé uzavřeli nepsaný mír, nikdo nikoho nenapadal a všichni se soustředili na tuto jednu z mála radostí života, která jim ještě zbyla, bohužel ti silně imobilní, kteří se už v posteli ani nezvedli, si nevychutnali ani tuto radost, protože je musely krmit ošetřovatelky a sanitářky a možná už ani nevnímali, že něco jedí.

Když se Janko Čula najedl, vypravil se na záchod, což představovalo další hodinu, než se vyprázdnil, utřel si zadek, ale byl rád, že tuto záležitost ještě zvládá svými silami a sestřičky ho nemusí balit do plínek, jako batole, jenom ho štvalo, že si už nemůže na záchodě přečíst noviny, jak bylo jeho životním zvykem, protože nic nevidí a to doslova a brýle se mu na záchod tahat nechtělo a tak při vyměšování přemýšlel, jak se bude stará Blažková tvářit na novinky ze života starých komunistů, které pro ni měl a byl zvědavý, jestli stará Blažková má taky nějakou čerstvou zprávu o které on nevěděl.

Stará Blažková už byla téměř imobilní a tak celý den převážně strávila v posteli a jedinou radostí pro ni byla každodenní návštěva Janko Čuly, se kterým probírali především úmrtí těch které znali a potom i úmrtí těch, které neznali, ale které odvysílala televize, protože nebyl jeden den, aby ve večerních zprávách, které staří lidé nazývali černou kronikou, se nemluvilo o nějaké vraždě, sebevraždě, autohaváriích, leteckých neštěstích a dalších katastrof, při kterých umírali lidé a to buď jednotlivě a nebo skupinově a Janko Čula i stará Blažková si při tom uvědomovali, jaké mají ohromné štěstí, že se dožili úctyhodného stáří a přitom jsou ještě naživu.

Na záchodě Janko Čula uvažoval, jestli má starou Blažkovou navštívit ještě do oběda a nebo po obědě, ale jelikož měl pro ni novinu, tak se rozhodl, že ze záchodu zamíří na pokoj stařenek, naštěstí vzhledem ke svému stáří se ještě dokázal orientovat v terénu a nemusel pracně zjišťovat podle světla, ba dokonce ani podle lišejníku, kde leží pokoj stařenek a tak když se očistil, umyl si ruce, začal se šourat chodbou za starou Blažkovou.

„Dobrý den dámy, jak jste se vyspaly?“ zahlaholil Janko Čula, když vstoupil do pokoje a hlas bylo to jediné, co mu ještě zůstalo v původním stavu a kupodivu, i když byl bez zubů a protézy, tak ani nešišlal, „už jste provedly módní přehlídku před snídaní ?“

„Ale dobré ráno, tak paní Blažková tady má nápadníka, ta se má a kdypak ji pane Čula požádáte o ruku, pořád mluví o svatbě a o svatební noci a vy se pořád k ničemu nemáte, vždyť už z toho chudinka celá ochuravěla a vy budete tak dlouho váhat, až nakonec jako mužský nebudete moci a paní Blažková už z vás nic nebude mít!“ žertovaly stařenky, které ještě vnímaly okolí „a módní přehlídka nebyla, protože nám tady nepostavili módní molo.“

„Ještě se necítím dost dospělý, abych učinil tak závažný krok do budoucnosti, ani nevím, jestli bych ji se svým důchodem uživil a co se týká toho mužství, tak i kdybych na tu mužskou část mířil pistolí a řval, stůj nebo střelím, tak by se ani nepohnul,“ zasmál se Janko Čula a bylo vidět, jak humornou přestřelkou stařenky ožily.

„Však nemusíte mít strach, teď jsou tam v politice samí hodní lidé a uvidíte, že vám ještě do smrti ten důchod budou valorizovat, tak že se budete mít jak na zámku a budete říkat, jen aby nám to ještě vydrželo a na peníze nekoukejte, důležitá je láska a třeba, když bude to řízené zdravotnictví, tak Viagra bude zadarmo“ usmívala se stará Pišvejcová.

„Tak tomu nevěřím ani náhodou, uvidíte, že za rok kdejaký nadržený stařík prodělá na Viagře celý důchod, jak bude drahá.“

Když se došoural k posteli staré Blažkové, bylo vidět, jak je ráda, že ji zase navštívil její starý známý a vybídla ho, aby se posadil na židli vedle postele, načež Janko Čula se půl hodiny uveleboval na židli, odložil francouzské hole, které opřel o noční stolek a chvíli oba mlčeli a měřili si jeden druhého, kdo začne první s novými informacemi.

„Tak starý Kubů z Bystré Vody to má za sebou, včera vypustil duši a ta jeho duše se vůbec nevznesla do vzduchu, ale rovnou se propadla do pekla, myslím, že byla tak zatížena hříchy, že by ji tam ani nezvážili,“ jako první spustil Janko Čula.

„Toho není škoda, to byl hrozný darebák, ten se naubližoval lidem, ukradl co viděl i to co neviděl, udával lidi za hovadiny, hrabal pod sebe jako smyslů zbavený a vidíte, nakonec je mu to stejně na nic, do hrobu si to nevezme, akorát ten jeho nepovedený syn se bude hamounit, aby co nejvíce z těch nakradených peněz po starém Kubů shrábl, ten jeho syn je ještě větší lump, než byl ten pitomý komunista, starý Kubů, ještě že ta jeho sestra, ta Lenka je tak hodná a stará se o starou Kubů, no, to si ještě s mladým Kubů užije,“ rozzářila se tvář staré Blažkové nad tím, že zase jeden nenažraný komunista spadl do pekla.

„No to víte, sice o mrtvých jen v dobrém, ale Kubů byl z těch, o kterých se nedá v dobrém mluvit ani po smrti a s tím mladým máte pravdu, doma mlátí ženu a na veřejnosti se k sobě chovají jako hrdličky, ti se umí přetvařovat, to vám tedy povím, že jim není hanba a chodí s rypákem nahoru a tváří se, že je podnikatel a přitom zaměstnává akorát sám sebe, kdo by s nim chtěl podnikat, divím se tomu jeho bývalému společníkovi, že takového hajzla dřív neprokoukl, vždyť mu ta jeho podrazáckost přímo kape z ksichtu, však ho určitě z té nenažranosti klepne, jako starého a bude se pět roků trápit, Boží mlýny melou pomalu, ale jistě“ rozumoval Čula.

„A viděl jste pane Čula včera ve zprávách, jak havarovalo to letadlo, představte si, dvacet mrtvých najednou, to je ale neštěstí, ještě že my nemusíme létat letadlem, nám se to naštěstí nemůže stát, my tak nanejvýše spadneme z postele, ale víte, že i při tom bychom se mohli zabít ?“ pokřižovala se stará Blažková nad tím štěstím, které ji potkalo, že nemusí používat letadlo, „ale stejně je mně to nějaké divné, že to letadlo spadlo na zem, když má křídla!“

„No jo a viděla jste paní Blažková, jak ten sebevrah stál na tom mostě toho Klementa Gottwalda nad tím Nuselským údolím a policajti si s ním nevěděli rady, nakonec zavolali předsedu uliční organizace ODS, aby mu to rozmluvil a teprve tomu se to podařilo, když ho uklidnil, že na něho nepodají trestní oznámení, prý se chtěl zabít, že zpronevěřil jako pokladník uliční organizace ODS všechny příspěvky, snad že to dělalo dokonce pět tisíc, údajně to prohrál na hracích automatech, ještě že za našeho mládí takové blbosti nebyly, to by v té době starý Prcík, co prohrál grunt v kartách, tak na hracích automatech by prohrál i svoje děti, ještě že tu máme ty televize a člověk vidí, jak se ten svět řítí do záhuby, naštěstí my se už toho nedožijeme,“ předpovídal katastrofální vizi celého kapitalistického i socialistického světa Janko Čula.

„Tak to má blbé, pokud ukradl jenom pět tisíc, tak mu to spočítají na doživotí, kdyby totiž ukradl pět miliard, tak je za vodou a ještě se mu budou klanět, to je ale vůl, jak mohl takhle blbě uvažovat, dneska už se nekrade v malém, to ho totiž soudy neodsoudí za tu sumu, ale za blbost,“ posoudila sebevrahovu debilitu stará Blažková.

„Vypadalo to v televizi, že byl ještě hodně mladý a tak byl asi nezkušený a nebo neměl rodiče s komunistickou minulostí a tak ho zlodějině neměl kdo naučit, patrně začínal teprve krást a nikdo mu neřekl, že ten, kdo krade ve velkém je vždycky králem,“ dumal zase Janko Čula.

„Včera v televizi vykládali, že zase zdraží Pampersky, to se za pobyt tady v tom ústavu dlouhodobě nemocných nedoplatíme, prý se už za den pobytu bude platit sto dvacet korun a pokud se přejde na EURO, tak nás vystěhují pod most a zase zdražily potraviny, léky, elektřina a dokonce i pitná voda, věřil byste tomu a kdybychom šli, vlastně nás odvezli k doktorovi i s postelí, tak budeme platit nejen za sebe poplatky, ale i za tu postel?“ kroutila nad tou neuvěřitelnou drzostí neviditelné ruky trhu stará Blažková.

„Však on ten holohlavý gauner z ministerstva bude taky jednou starý i všichni ti modří komunisti a tak si to užijí se vším všudy, i když ti budou mít na bankovních účtech ve Švýcarsku asi dost peněz, aby zaplatili pobyt v nemocnici sobě i všem svým příbuzným na dvacet let dopředu, jenom my jsme byli v životě poctiví a tak máme velké kulové a za všechno platíme jak mourovatí, uvidíte, že nebude dlouho trvat a budeme platit poplatek i za to, že dýcháme kyslík,“ konstatoval Čula.

„Slyšela jsem, že stará Cvrčková už se dočista z toho svého podnikání zbláznila, už prý v lese sbírá jenom kapradiny a pořád tvrdí, že zničí celý farmaceutický průmysl, už jí nabízeli taky pobyt tady u nás, ale ona pořád nechce, že ještě nedokončila výzkum léků na věčné mládí, dokonce už na ni chtěli poslat z psychiatrické léčebny pohůnky s vestou, ale když tam přijeli, tak Cvrčková vylezla na nejvyšší smrk a z koruny stromu se jím posmívala, ať si ji chytí a vylezou za ní, nakonec po nich začala házet šiškami a vymlátila jim v sanitce přední sklo a dokonce ji nenalákali aby slezla dolů ani na to, že ji slíbili diplom za vynikající výsledky ve výzkumu léčiv a čestný doktorát na Karlově universitě, dnes už se dávají čestné doktoráty kdejakému blbci“ podivovala se Blažková.

„To víte, už jí haraší ve věži, dobře že jsme tady, teď už bych se k ní léčit nechodil, člověk neví, jaký utrejch by mu dala a smrt otravou není zrovna příjemná, ale ze začátku se jí dařilo, to bylo v době, co byli v módě různí léčitelé a šamani, dokonce si koupila nové auto Pontiac, ale neuvědomila si, že nemá řidičský průkaz, tak jí auto bylo na nic a stejně rozvážela ty svoje masti a tinktury dvoukolovou kárkou“ vykládal Čula a bylo vidět, jak oběma starým lidem vyprávění o cizím neštěstí dělá dobře a doslova omládli o dvacet let.

Do pokoje vešla sestra Bradatá a okamžitě spustila na Čulu, „pane Čula, žádné rande nebude, běžte na svůj pokoj, tam po vás touží kamarádi, za chvíli tu přijde doktor Hloh, tak ať vás tu nevidí, pan Vrzník se probudil a pořád se po vás shání a nadává, že jste mu slíbil, až se probudí, tak že proberete vliv sociální demokracie na kapitalistické hnutí na Šumavě, tak honem za ním utíkejte, nebo tam ještě ze vzteku někoho inzultuje hrníčkem od čaje,“ vyháněla Bradatá Janko Čulu z dámského pokoje.

„Bože, ten dědek nadělá, už by si měl švihnout, nebo se mu to vrazí do mozku a úplně z toho zblbne,“ bručel Janko Čula a neochotně se sunul ven na chodbu.

„Sakra, kde jsi, pořád někde rajtuješ za děvkama a na mě kašleš, to jsi pěkný kamarád,“ přivítal Janko Čulu zlostně dědek Vrzník, sotva se objevil ve dveřích svého pokoje.

„Jenom se nezblázni, vždyť nehoří, tak co vřeštíš, už jsi po jídle, to sis dneska pěkně pospal, já myslel, že už se ani neprobudíš,“ odsekl mu Čula, „tebe sere, že už nemůžeš jet na zájezd do divadla, že jo ?!“

„To by se ti tak hodilo, abych zhebl, co, ale tu radost ti neudělám, stejně budeš pod drnem dřív ty, než já, mě ještě potřebují sociální demokraté, abych jim předal svoje zkušenosti a dokonce chtějí, abych napsal knihu o významu ČSSD na porodnost dětí v Kozojedech a ty jsi se o politiku nikdy nestaral, tak na co by tě tady měli živit,“ vztekle odsekl starý Vrzník, který bohužel už nemohl chodit a byl den ode dne protivnější „a na divadlo z vysoka kašlu, tady je to během dne zajímavější, jak v celém divadle.“

Když byl strýc Vrzník ještě mladý, tak se nesmazatelně zapsal do historie vesničky Kozojedy a proslavil se jednou věcí.

V roce 1953 v době rozmachu budování socialismu a rozmachu združstevňování vesnic, okresní kulturní referent KSČ zakoupil pro družstevníky z Kozojed zájezd do divadla v krajském městě, kde sovětský režisér Mičurin nastudoval s tamějšími herci budovatelskou hru Othello na družstevním venkově, což samozřejmě byla kravina nejvyššího zrna a Shakespeare se musel v hrobě obracet, ale v té době se hrály v divadlech hry a v kinech promítaly filmy, nad jejichž úrovní přestával rozum stát. Jelikož ale několik družstevníků odmítlo se zájezdu zúčastnit, protože pro ně bylo přednější postarat se o domácí zvířectvo, tak byly zbylé lístky nabídnuty ostatním obyvatelům Kozojed, i když nebyli družstevníci a mez nimi byl i strýc Vrzník.

A tak uprostřed týdne odpoledne na návsi v Kozojedech přistavil autobus a slavnostně vyšňoření družstevníci, všichni vypadali, jak kdyby se vydali na šibřinky a potom do kostela, nasedli a vyrazili vstříc divadelním zážitkům.

„Tak v takovém obrovském divadle jsem ještě nebyl, naposledy jsem viděl v hospodském sále v Kozojedech hru Žral bych, ale nemám co, to vám bylo krásné, všichni u toho brečeli, jak hlavní hrdina umíral hladem, ale herci měli krásné kroje a moc pěkně kolem umírajícího hrdiny zpívali a farář Kropáček dával umírajícímu poslední pomazání,“ vykládal strýc Vrzník ve foyer, „ale ten zmetek, když hra skončila najednou vyskočil jak zajíc a vůbec nebyl mrtvý!“

„Bože, to je ale baráků na jedné kupě, tady bych zabloudila na to tata,“ křižovala se stará Mušličková při pohledu na městskou zástavbu.

Nakonec se družstevníci usadili, dokonce měli sedadla v prvních dvou řadách a začala hra a družstevníci ani nedýchali.

Když děj dospěl do okamžiku, kdy hlavní hrdina Othello škrtí družstevnici Desdemonu za to, že v měsíci červnu nesplnila jako dojička krav normu družstevních jednotek a družstevní Desdemona umírá v Othelově náručí, Othelo s ní pomalu klesá k zemi na koleno a pokládá umírající Desdemonu na podlahu a s vyděšeným ksichtem zvolá do hlediště „što dělať ?!“ načež strýc Vrzník, který seděl v první řadě se domníval, že Othelo se ptá právě jeho, tak vyskočil ze sedadla, jako kdyby ho uštkla zmije a zařval, „tak ji mrdej vole, dokud je ještě teplá!“

Po této ostudě okresní kulturní komunistický referent nejdříve dostal amok, potom vydal příkaz, že družstevníci a občané Kozojed již do žádného divadla, pokud on bude naživu nevstoupí a dokonce vyhrožoval, že nechá strýce Vrzníka zavřít pro znevažování budovatelských divadelních her a vrcholem jeho zuřivosti bylo, že dokonce všem zakázal i návštěvy kina na tehdejší sovětské budovatelské a válečné hovadiny.

„Kašleme tomu blbci na filmy i na divadlo, chtěl bych vidět ty pitomče, co na takové blbosti vůbec chodí a ještě za to platí, ale naštveme je a upozorníme soudružku knihovnici Pyskáčkovou, že na protest proti příkazu kulturního referenta nebudeme chodit do vesnické knihovny,“ rozumoval v hospodě strýc Flaška a ostatní mu horlivě přizvukovali.

Jak se dohodli, tak provedli a soudružka Pyskáčková, předsedkyně československého svazu žen v Kozojedech a rovněž místní knihovnice jen nevěřícně kroutila hlavou, když už tři měsíce do knihovny nevstoupila živá duše a přitom ji měla otevřenou dvakrát týdně.

Proto se naštvaná vydala do okresního města navštívit kulturního referenta a pořádně mu vyčinit.

„Soudruhu referente, takhle to dále nepůjde, jestli nezrušíte zákaz návštěvy divadel a hlavně kina pro družstevníky a občany Kozojed, budu si stěžovat až u soudruha Zdeňka Nejedlého, že vaší vinou soudruzi z Kozojed vůbec neví, kdo je to Pavka Korčagin a nebo nemají ponětí, jak se kalila ocel, protože na protest proti vašemu zákazu vůbec nechodí do knihovny, aby si půjčovali knihy současných sovětských autorů,“ vybafla na okresního referenta Pyskáčková a ten se tak polekal soudruha Nejedlého, že zákaz okamžitě zrušil a dokonce doporučil pro družstevníky z Kozojed na příští týden zájezd do Národního divadla v Praze na mimořádně aktuální divadelní hru Poručíme záři nad Kladnem.

„Víte, on to tak soudruh Vrzník nemyslel,“ oblbovala Pyskáčková komunistického referenta, „on je ještě mladý a nezkušený soudruh a dotazem soudruha Othella byl zcela zmatený a jak se mně přiznal, tak kdyby se soudruh Othello tak blbě neptal, tak by mu tak blbě neradil.“

„No dobře,“ odtušil kulturní referent, „ale příště při každé návštěvě divadla budou družstevníci z Kozojed sedět v poslední řadě a když se bude některý herec na něco ptát, tak není nebezpečí, že by ho dobře slyšeli, ale soudružko Pyskáčková, co kdyby soudruzi družstevníci jako ochotníci sami nastudovali nějakou progresivní, moderní divadelní hru, třeba podle soudruha Pavla Kohouta a soudruh Vrzník by mohl hrát jednu z hlavních postav.“

„Taky jsem o tom uvažovala i s některými soudružkami z Kozojed, ale muži by byli ochotni hrát jenom tehdy, kdyby hrál i soudruh Flaška, ale sám víte, že kdybych soudruhu Flaškovi navrhla hlavní roli třeba ve hře Šťastná budoucnost krav a vepřů v socialismu, tak by mě přizabil půllitrem s pivem a nebo v nejhorším případě by mě uškrtil jako soudružku Desdemonu,“ zavrhla tento nápad soudružka Pyskáčková a raději spěchala sdělit předsedovi JZD v Kozojedech, že družstevníci zase mohou jezdit do divadla a chodit do kina a tudíž předpokládá, že se soudruzi v brzké době a v hojném počtu objeví v místní knihovně, kde jim nachystá k zapůjčení socialistické autory.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Informace pro uživatele této knihy

STÁŘÍ