Kamarádi na život a na smrt (Ukázka)
Date: 2020-10-11 22:00:00+00:00
Description: Strhují příběh napsaný podle skutečných událostí, který až do posledních vteřin nenechá čtenáře vydechnout ani na okamžik a ve kterém o osudu unesené Veroniky rozhoduje odvaha, morální síla a kamarádství na život a na smrt čtyř přátel, kteří jsou ochotní jít za hranici svých schopností, jen proto, aby Majkovi pomohli najít Veroniku, kterou unesli nedávno propuštění kriminální živlové. Než byla Veronika unesená, pracovala na letišti, kde jí oslovil drogový dealer "hezoun Perla" a nabídl jí cestu do Kolumbie v době, kdy si Majk odpykával ve věznici poslední hodiny osmiměsíčního trestu. Trestán b
Publisher: TZ-one
Rights: Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v&#160;žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v&#160;rozsahu stanoveném autorským zákonem. Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do&#160;jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Kamarádi na život a na smrt

Ladislav Boldi

Informace pro čtenáře této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2020

© Ladislav Boldi

Cover © Ladislav Boldi

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-106-3 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-107-0 (mobi verze)

Strhující příběh podle skutečných událostí, v němž opravdové kamarádství je jedinou nadějí pro unesenou Veroniku.

KAPITOLA PRVNÍ

„Budíček!!! Vstávat! Zabalte si všechny věci, opusťte cely a vypadněte všichni na chodbu! Řekl jsem, zabalit věci a koukejte se upravit před sčítáním, vy taky, pánové, vstávat, jdeme, jdeme, mazejte na sčíták, a fofrem!“ křičel dozorce na vězně, když v brzkých ranních hodinách vycházeli z jednotlivých cel na dlouhou chodbu.

„Veliteli, neteče zase voda, jak se máme, kurva, asi umejt, do hajzlu?!“ oznámil hlasitě poruchu vody jeden z odsouzených.

„To mě nezajímá, tak se umyjete, až budete zpátky na svých útvarech, do hodiny vás stejně všechny budou převážet, tak sebou mrskněte!“ odpověděl dozorce.

Majk, sympatický třicátník už měl svoje osobní věci zabalené z předešlého večera. Nejistě vyšel na chodbu, která se pomalu zaplňovala ostatními spoluvězni, a směřoval k zamřížovanému oknu pankrácké věznice, do kterého se prudce zabodávaly ranní sluneční paprsky. Po chvíli k Majkovi přistoupil mladý rozcuchaný spoluvězeň, aby se ho zeptal, zdali mu nezbylo ze včerejška ještě nějaké kafe.

„Teď už to stejně nestíháme, Fílo, za chvíli je sčíták, a pak nás budou rozvážet,“ odpověděl smutně Majk, kterému se mu vůbec nechtělo odjíždět z věznice na Pankráci, ve které měl strávit už jen poslední dva dny, než bude po osmi měsících konečně propuštěn na svobodu.

„Postavte do řady pánové, ať vás můžeme spočítat, Marvánek, děláte si srandu, nebo co, zařaďte se a nebavte se!“

Zařval náčelník na odsouzené a hned nato začal počítat jednoho vězně po druhém. Atmosféra po ránu byla ve věznici silně vypjatá, jak pro vězně, tak i pro samotnou vězeňskou stráž. Hned po sčítání, se odsouzení mezi sebou loučili, někteří naopak na sebe pořvávali, přesto se houfem všichni přesouvali z bloku B do centrální budovy.

„Zmlkněte, koho budu vyvolávat, tak se zařadí do jednotlivých oddílů a v zástupu pak budete nastupovat do támhletěch přistavenejch autobusů, je vám to všem jasný, pánové?“ zakřičel náčelník na vězně, kteří pak jeden po druhém nastupovali do přistavených vězeňských autobusů.

Po hodinové jízdě vězeňským autobusem vcházel Majk společně s ostatními v poutech na rukou přímo na nádvoří nové věznice Jiřice, kam byl eskortován. Při vystupování z autobusu se náhle všichni nováčci vylekaně otočili směrem ke vzdálenější ubikaci, odkud byla jen matně vidět silueta vězně, který řval na nově příchozí.

„Co čumíte, vy zmrdi!“

Turčiak, agresivní chlap, razantně zdůrazňoval svojí fyzickou nadřazenost nad všemi nově příchozími odsouzenými. Po rutinní zdravotní prohlídce měli nováčci posléze namířeno na oddíl, určený pro nováčky, takzvaný přibylák.

Majk včetně ostatních procházel kolem velké mříže, za kterou postávala partička vězňů s vykasanými rukávy od košil, opírající se znuděně o popraskanou omítku vězeňské budovy. Jiná cesta, než projít kolem vězně Turčiaka, nebyla. Turčiak mrštně zachytl Majkův rukáv a škubl jím natolik prudce, že se Majk v jednu chvíli objevil napasovaný na mříži, div si o ní nerozbil hlavu.

„Kurva, co děláš, ty sráči?!!!“ zakřičel Majk, když se snažil vymanit z Turčiakova sevření.

„Tak a dost, pánové, okamžitě se zařaďte, a vy, Turčiak, udělejte krok do zadu, tak bude to!“ zařval statný padesátník v uniformě vězeňské stráže, který odváděl nováčky do nové ubikace.

„Veliteli, on na mě zaútočil, já nechápu, proč křičíte na mě!“ ohradil se Turčiak, který před několika lety pobodal spoluvězně jen proto, že se omylem utíral jeho ručníkem. Majk si urovnal košili, zvedl ze země svoje osobní věci, zařadil se mezi ostatní nováčky, a pokračoval v cestě.

„Jdeme, jdeme, pánové, Turčiak, buď se uklidníte, nebo si vás podám, a nedělejte ze mě blbce, vy ostatní tam přestaňte postávat a švihejte se připravit na sčíták, Melčák, vy jste mě neslyšel, padejte pánové, všichni!“ zavelel dozorce, který přiváděl vězně do jejich pokoje.

„Tak pánové, tohle je váš novej hotelovej pokoj, povlíkněte si postele, uložte si vzorně věci do skříněk a připravte se na večerní sčítání. Doporučoval bych vám, abyste se chovali dle vězeňského řádu, a nevybočovali z řady, jinak se vezete první eskortou do pekla,“ vydal dozorce nováčkům rozkazy a po chvíli za sebou zamykal na chodbě mříž.

„Do hajzlu, vždyť ty matrace jsou komplet prochcaný, to je smrad jak sedlo z osla, ty vole, hnus, kámo!“ zdůraznil vztekle Pěnkava, jeden z vězňů, který se zrovna nakláněl nad přidělenou postelí. Ostatní, včetně Majka, se nevěřícně rozhlíželi po pokoji, a pak jeden po druhém pak obsazovali prázdné postele.

„To je k posrání, proč jsem nemohl ty podělaný dva dny zůstat na Pankráci, co vůbec myslel ten bengo tím peklem?“ zeptal se Majk.

„Tím myslel jinej lágr, třeba jako Bělušice nebo Valdice,“ odvětil Pěnkava, který byl na svůj jemný a klukovský vzhled otřelý kriminálník.

„Do hajzlu, já nechápu, proč mě ty zmrdi policajtský eskortovali do týhle zasraný prdele, když mě mají za dva dny pustit do civilu!?“ rozčiloval se Majk stále dokola.

„Protože tak to chodí, kámo, a jestli chceš odsaď odejít živej a zdravej, tak ti doporučuju držet hubu a krok!“ vložil se do řeči jeden z nejvýše postavených vězňů, který náhle vstoupil do místnosti.

Kázeň a pořádek, na který dohlíželi takzvaní oddíloví „kápové“ a svojí roli vždy věrně plnili, neboť taková funkce má ve věznicích své výhody, bylo nutné dodržovat v každé věznici.

„A ty jsi jako kdo?“ obrátil se vmžiku Majk na urostlého pohledného černovlasého čtyřicátníka, který vstoupil nováčkům do diskuze.

„Hele, kámo, jestli tady hodláš nasrat úplně každýho, kolem kterého zrovna projdeš, tak jsi tu špatně, pochopil jsi to dost jasně? Já mám celej tenhle oddíl na starost a doufám, že ti došlo, že tu nestrpím žádný sráče, jako seš ty, a na vás, vy zmrdi, to platí taky!“ vysvětlil důrazně všem nováčkům oddílový „kápo“ Tomas.

„Aha, takže teď jsi mě jako přišel zbuzerovat, jo, tak víš co, jdi do prdele, já nepotřebuju nad sebou ještě nějakýho dalšího policajtskýho mukla!“ nehodlal Majk ustoupit a stále se pouštěl do nesmyslných slovních přestřelek.

„Za tyhle slova budeš litovat, že ses kdy vůbec narodil, kámo, a teď všichni vypadněte na dvůr, za minutu je sčíták,“ rozkázal oddílový „kápo“ Tomas a hned nato se na vzdálenost půl metru dvěma kroky přiblížil k Majkovi. „Seš tu novej, zmrde, a otvíráš si tady na mě před ostatníma hubu, ale ubezpečuju tě, že ti jí hned po sčítáku zavřu!“ řekl oddílový „kápo“ Tomas a odešel na sčíták.

„Majku, o co ti jde, vždyť za dva dny odcházíš domů a tím, že proti sobě poštveš celej barák, tak je de facto poštváváš i proti nám vole,“ zdůraznil třiadvacetiletý spoluvězeň Pěnkava.

„Do prdele, copak sis nevšiml, že zrovna tobě se ten zmrd před malou chvílí hrabal v osobních věcech, že támhletomu novýmu sebral jeho cigarety, že ty dva, co stojí za námi, dostali pěstí ještě dřív, než si stačili rozbalit osobní věci, anebo že támhle toho chudáka kopli do zad jen tak pro zábavu, kurva, copak ti to nedochází, že když se jim nepostavíme hned, tak z nás udělají ty největší mrdky pod Sluncem?“

„A co chceš, kurva, dělat, já ti sotva pomůžu, až tu na tebe ty debilové naskáčou a rozbijou tě na sračky, Majku!“ Pěnkava se začal oprávněně bát.

„O mě si starosti nedělej, ale když vyhrajou oni, tak vy všichni budete trpět po zbytek vašeho trestu, copak to nechápeš?“ odvětil Majk.

„Do prdele, Majku, o nás slabší se nikdy nikdo nezajímal, a proto jsme přežili, co chceš kurva udělat, revoluci, nezlob se, ale já chci svůj trest dosedět v klidu, nechci nikoho nasrat, chápeš?“ odvětil odsouzený Pěnkava.

„Jasně, takže raději necháš do sebe kopat, raději jim tady budeš sloužit jako nějaká děvka, čeho se kurva bojíš? Že ti rozbijou hubu?“ zeptal se Majk.

„Jo bojím, prostě se bojím, Majku. Ty nemáš ani ponětí čeho jsou schopný a mně stačí ty dvě bodný rány, co mám v těle, kurva, nechci tu chcípnout Majku, pochop to!“ odpověděl Pěnkava.

„Promiň, dobře, já tě chápu, ale myslíš si, že já nemám strach, taky se bojím, ale viděl jsi to sám, já vím, že po mě půjdou, to je jistý a taky tu nechci chcípnout, ale nemám na vybranou,“ vysvětloval Majk Pěnkavovi.

„Majku, zatím jsme na přibyláku, tady by nám nic hrozit nemělo, ale i tak, když se naserou, můžou nás tu zaživa pohřbít jen proto, aby ukázali, kdo je tu pánem.“

„Do prdele, ale proč, proč se, kurva, do mě navážej, proč nás nenechají v klidu, proč tady všechny okradou, proč všem ubližujou a ještě jim naplivou do ksichtu, kde je kurva nějaká spravedlnost?“ rozčiloval se Majk.

„Do prdele Majku, v kriminále žádnou spravedlnost nehledej, tady všichni musí držet hubu a krok, protože tu jde o boj o moc a o obchody s cigárama, s drogama a s všelijakým zbožím, prostě, takhle to tu funguje a ti, co to tu celé řídí, z toho mají kurva velký prachy.“

„A co já s tím mám, do hajzlu, společnýho?“ otázal se Majk.

„Bojej se, aby je lidi, jako jsi ty, nevyřadili ze hry, prostě chrání si celý tohle vězeňský impérium, Majku,“ vysvětloval Pěnkava.

„Takže já mám bejt otloukací panák, aby ty zmrdi na mě demonstrovali svojí nadřazenost? Děláš si prdel?“ rozčílil se Majk.

„Vidíš támhle toho zkurvenýho policajta? Majku, kurva, podívej se na něj pořádně!“ odvětil Pěnkava.

„No, vidím, a co je mi do něj?“ otázal se Majk.

„Tak ten ze všech těch kšeftů má tady ty největší prachy, a ten se bojí nejvíc lidí, jako jsi ty,“ odvětil Pěnkava.

„Ale pochop, jak já můžu ohrozit nějakej byznys v kriminále, když mě za dva dny pouští domů?“

„Do prdele Majku, ty zrovna ne, ale lidi jako jsi ty, ty jsi silnej, jsi rváč, jsi bitkař, a když tebe oni srazí před všemi ostatními na kolena, tak si tím v celým kriminále vynutí všeobecnou poslušnost, chápeš už konečně?“ odvětil Pěnkava.

„Takže já tu budu zbitej vlastně pro výstrahu a teď se mám připravit na nejhorší, jo?“ otázal se Majk.

„Je mi to líto Majku, ale zbytečně sis je poštval proti sobě,“ odvětil Pěnkava.

„Zbytečně, aha, tak jenom proto, že jsem se ozval, proč se k nám ke všem takhle bezohledně chovaj, mám očekávat kudlu v zádech, jo?“ otázal se rozzlobeně Majk.

„Proč se do prdele musíš někoho zastávat, starej se sám o sebe Majku!“ odvětil vězeň Pěnkava.

„Nenechám si tu od nikoho srát na hlavu a tebe je mi fakt líto, kámo, protože já v tomhle boji nejspíš prohraju a možná odsaď neodejdu ani živej, ale nikdy nebudu poníženě ohýbat před nikým svůj hřbet,“ odvětil Majk.

„Tak pánové, srovnejte se, a zavřete laskavě klapačky, mladej, jo, ty, stoupni si za toho, co stojí vedle tebe, a vy, co jste tu nový, pak půjdete po sčítáku ještě udělat zápisy do vězeňské knihy,“ hlasitě zvolal jeden z pětice policistů, který si pomáhal rukou, když počítal odsouzené.

„Buďte zticha, sakra, a stůjte!!“ zavelel náčelník vězeňské stráže, který měl mimo jiné pro odsouzené důležité sdělení.

„Tak pánové, ráno, jak jistě všichni víte, probíhal filcunk (policejní prohlídka ve všech celách) a že jsme toho našli požehnaně, vám asi nemusím zdůrazňovat, ovšem kromě telefonů, drog a nožů jsme našli neuvěřitelné skvosty, doslova exempláře a rád bych se zeptal, čí ty věcičky jsou?“

Všichni napjatě zpozorněli, když náčelník vězeňské stráže sáhl do igelitové tašky a vytáhl z ní nejprve dvoje dámské kalhotky a hned po nich gumového robertka. Samotní vězňové nevěřili vlastním očím a výbuch smíchu byl srovnatelný se zemětřesením Richterovy stupnice.

Smáli se ale jen ti, kteří vůbec neměli ponětí, co všechno je v sázce? Majitelé gumového robertka dostali naopak hrozný strach.

„Mě by jen zajímalo, pánové, kterej divočák měl tady přes noc ženskou a zapomněl mě o tom informovat!“ zeptal se vtipně náčelník vězeňské stráže všech odsouzených.

„To je Matuševiče, veliteli, ty kalhotky poznávám, včera je měl na sobě, protože měl taneční vystoupení na kulturce, ptákochňap!“ zvolal přes burácející smích jeden z odsouzených.

„Drž hubu, ty debile, to není moje, veliteli, přísahám, že moje to není,“ zareagoval třiadvacetiletý potetovaný vězeň se sympatickým vzhledem.

„To je tutově Bašťáka, ten robertek, veliteli, on, když ho přes noc nemá narvanej v prdeli, tak neusne.“ Výbuch smíchu byl slyšet až do sousední vesnice.

„Tak dost pánové, zabavuje se!“

„To je moje, sem to zapomněl v koupelně,“ přihlásil se o svůj robertek Kody.

„Cože, vysvětlete mi, Kodete, k čemu vám je sakra tohle nádobíčko, dámské kalhotky bych ještě pochopil, ale k čemu máte tenhle odpornej gumovej robertek?“ zeptal se náčelník vězeňské stráže.

„To mi přinesla moje mladá, veliteli, jakože ten robertek voní jejím pižmem, chápete, veliteli, ne?“

„A vy si to někam str… ježíšmarjá!“ Náčelník zprudka zahodil gumový robertek na zem, zbytek věcí vložil do rukou prvnímu vězni a společně s ostatními dozorci odkráčel k hlavní bráně.

Třiceticentimetrový gumový robertek byl až po okraj napěchovaný drogama v hodnotě nejméně za padesát tisíc korun. Dámské kalhotky měly jen odpoutat pozornost. Navíc, celý kontraband musel být mimo dosah policejních psů.

V některých okamžicích vězni drží poslušně spolu bez ohledu na míru jakéhokoliv postihu a vzájemné nenávisti. Jsou věci, o kterých se mlčí navěky. Drogy poschovávané v plyšových hračkách či napěchované v tělních dutinách dozorci velmi snadno odhalili. Ve věznici lidé nebojují o důstojnost, ale o přežití, takže slušné chování je považováno za vrchol nevkusu a vězňové jsou za to obvykle ponižováni. Kody měl v kriminále zlatý důl. Denně vydělával ohromné peníze, o které se musel povinně dělit s nejmocnějšími lidmi ve věznici.

Kody dokázal vězňům vždy drogy propašovat, ovšem rád si za to nechával dobře zaplatit. Kody je mimochodem také jedna z významných pražských figur. V jeho věku třiceti let už mu policie stačila zabavit majetek v řádu několika desítek milionů korun, ale on se i přesto nevzdal a znovu klidně začal zase od nuly. Tvrdě držel pevných zásad. Drogy nikdy neprodával nezletilým osobám a ani policajtům.

Poslední policejní zátah na Kodyho byl velmi kuriózní. Do jednoho pražského music klubu, kde měl Kody svůj VIP salonek, přišli nezvaní hosté, kteří se posadili drze naproti němu do kožených křesílek. Kodymu bylo hned jasné, že jde o policisty. Když přistoupil číšník a ptal se, co si ti dva pánové dají, odpověděl Kody dřív, než oba policisté stačili odpovědět.

„Dej těmhle dvoum fízlům skotskou s ledem a až to vypijou, tak je vyhoď!“

„Ne, děkujeme, Kody, jsi vážně hodnej, jen jsme ti přišli říct, že máme u nás tvýho komplice a je jen otázkou času, kdy si přijdeme i pro tebe!“ řekl jeden z policistů.

„Jó, vážně, tak to jste ale na úplně špatný adrese, já už totiž v drogách dávno nejedu,“ odpověděl s úsměvem Kody. Ovšem v tu chvíli nečekaně vstoupila do VIP salónku ještě jedna nezvaná návštěva.

Byla to Kodyho drahá polovička, kterou natolik miloval, že byl pro ni schopen udělat cokoliv na světě. Například jako dárek k devatenáctým narozeninám poslal Kody svou milovanou Izabelku soukromým tryskáčem na drogové prázdniny.

Problém byl, že z drogových prázdnin se Izabela vrátila tak sjetá, že jí trvalo skoro týden, než se z pražského Letiště Václava Havla dostala k sobě domů na pražské Vinohrady. Když vstoupila do salónku, tak její příliš krátké saténové šatičky s širokým výstřihem odkrývaly přenádherná prsa. Byla natolik krásná, že nebylo možné od ní odpoutat oči. Ovšem v danou chvíli se nacházela v podnapilém stavu a na svého milovaného Kodyho byla rozzlobená.

„Můžeš mi laskavě vysvětlit, ty kreténe, proč jsi mě zase zamknul v autě?“ řvala Izabela na celý VIP salónek a hned nato mrskla s kabelkou na konferenční stolek tak nešikovně, že z ní vylítl pětigramový sáček, narvaný po okraj kokainem, který se rázem ocitl jednomu z policistů přímo mezi nohama.

„Dovolíš, kocoure, to je můj pytlíček!“ zašeptala Izabela do ucha policistovi a zprudka mu sáhla mezi nohy. Policista si nevěřícně přejížděl rukou po poklopci a doufal, že podobný erotický útok na veřejnou osobu proběhne ještě jednou. Izabela se poté v naprostém klidu posadila vedle Kodyho, vyndala z kabelky svoje feťácké nádobíčko a kokain, který ještě před chvíli ležel policistovi mezi nohama, vysypala na konferenční stolek, aby pak platinovou bankovní kartou mohla vymodelovat dlouhou lajnu a zlatou trubičkou nasát do nosu. Hned poté zfetovaná Izabela sklouzla ze sedačky na zem a pod vlivem drog rozjímala v rozevlátých růžových šatečkách, které zčásti poodhalovaly její intimní místa.

Kody s vytřeštěnýma očima a otevřenou pusou dokořán nebyl schopen slova ani pohybu. Poté vstal a huboval svojí milovanou Izabelu.

„Nevadí ti, ty kundo zpíčená, že tyhle dva zmrdi nejsou žádný zákazníci, ale zkurvený policajti?“ Od soudu Kody odcházel s mírnějším trestem než před lety. Dva roky natvrdo.

Nyní už Kodymu zbývá do konce trestu jen šest neděl, které se nyní společně s Majkem odpykává v jiřické věznici.

„Konec sčítání, odchod na barák!“ zvolal strážník na odsouzené krátce poté, co náčelník vězeňské stráže vrátil Kodymu gumového robertka a dvoje dámské kalhotky. Sedmá hodina večerní patřila kromě sčítání vězňů i dalším úředním povinnostem, kdy například nově příchozí vězni museli absolvovat zápisy, než si mohli po celodenní eskortě konečně lehnout.

„Vypadněte všichni ven, kromě tebe, ty zmrde!“ vyzval oddílový „kápo“ Tomas všechny nové vězně k odchodu z pokoje, kde byli připraveni ve frontě na poslední zápisy.

„Tak fajn, a teď bojuj, ty zkurvenče!“ stoupl si oddílový „kápo“ Tomas před Majka a dal mu jasně najevo, kdo je pánem na oddíle, na kterém se před malou chvílí Majk ubytoval.

„O co ti kurva jde, jsem tady sotva pár minut, a už se tu do mě všichni nazouváte do hajzlu?“ rozčílil se Majk.

„Ne, to ty se do každýho nazouváš, kámo, už jenom tím svým provokativním ksichtem, tou tvojí arogantností, jak se chováš, a jak si tu na každýho štěkáš!“ Oddílový „kápo“ Tomas nezůstal pozadu se svou razantností, jež byla předehrou ke krvavé rvačce, k níž se schylovalo od samotného počátku, kdy Majk vstoupil na území věznice v Jiřicích.

Majk byl divoký kůň a vězňové, kteří vládli na svých oddílech, byli z jeho přítomnosti velmi nervózní. Proto bylo bleskově rozhodnuto, že Majk musí být pro výstrahu všech vězňů přinucen prosit o holý život. Tři vězni měli za úkol Majka zmrzačit a poté skopat. Ale už mockrát se stalo, že se situace vymkla aktérům z rukou a podobné nevyhnutelné pěstní souboje pak skončily i násilnou smrtí. Každý oddílový „kápo“ si hlídá svojí pozici, o kterou by nerad přišel. Tak už to ve věznicích chodí. Majk věřil, že nejhorší má už za sebou, ale ani ve snu by ho nenapadlo, že posledních pár hodin strávených v kriminále bude muset znovu čelit fyzickému útoku. Podobnému incidentu čelil Majk už před osmi měsíci, kdy ho odvolací soud poslal na 8 měsíců do kriminálu za ublížení na zdraví, kterého se dopustil v jednom nočním klubu, když se zastal svého kamaráda Adama. Tehdy byl Adam, Majkův kamarád, surově napaden bodyguardem drogového dealera zvaného Pastora. Celý nešťastný incident se odehrál v osudný večer kdy Pařez, druhý z Majkových kamarádů, slavil společně s dalšími, s Hansem a Mrakem třicáté narozeniny. Všichni čtyři kamarádi z dětství Majk, Adam, Hans a Mrak popíjeli v cocktailovém pražském baru, který byl teprve prvním stanovištěm.

Oslavenec Pařez byl už značně podnapilý a z jeho velkého upoceného nosu mu neustále sjížděly velké kostěné brýle. Jeho vyzáblá postava z něj navíc dělala spíše mladšího člověka, než ve skutečnosti byl. Majk s Adamem, Hansem a Mrakem zaplatili poslední rundu a pak měli namířeno do nejvyhlášenějšího veřejného domu (bordelu) v Praze, ve kterém chtěli oslavenci Pařezovi koupit velkolepý dárek k jeho třicetinám.

Majk, Adam, Hans a Mrak byli kromě oslavence Pařeze sice o něco střízlivější, ale i tak se celou cestu jen ploužili a opírali o zdi činžovních domů, když se přibližovali k veřejnému domu.

„Tak co je s vámi, jdete, nebo na to sereme?“ volal na všechny „Mrak“, který jako první stál u vchodových dveří veřejného domu (bordelu).

„Ty vole, já nevím, co když se mi po tom chlastu nepostaví?“ obhajoval se už dopředu oslavenec Pařez.

„Tobě se nepostaví, ani kdybys byl střízlivej, ty mentále!“ okřikl Pařeze pětatřicetiletý statný motorkář Mrak a všichni přítomní se mohli počůrat smíchy.

„Mraku, ty lopato, já mám aspoň střední školu, ale tvoje vzdělání je pět tříd a tři biografy,“ vtipně zareagoval Pařez na svého drahého kamaráda z dětství, motorkáře Mraka.

„Pojďte už!“ Mrak, pětatřicetiletý rváč robustní postavy byl jako pes utržený od řetězu, neustával ve svém provokování, když ponoukal kluky, aby přidali do kroku.

„Pařezi, až tam dorazíme, tak tam vlítneš mezi ty starý patsy, jednu chytneš za ploutev, odvedeš si jí na pokoj, tam tu zdechlinu ukrutně zprcáš a pak hned musíme do klubu, rozumíš?“ upozorňoval Mrak svého drahého kamaráda Pařeze.

„Jo, a čemu se teda támhle Majk zase tlemí, já vám všem vidím až do žaludku, vy šmejdi, mě chcete tady akorát před všema zase ztrapnit?“ Pařez se bál, že na něj jeho nejdražší kamarádi zase něco chystají.

„Do prdele, Pařezi, tak my jsme ti konečně koupili voučr do bordelu, aby už jsi nemusel osahávat spolucestující v tramvajích a tobě se furt něco nelíbí, ty deviante jeden deviantskej,“ se záchvatem smíchu odvětil Mrak. Smích vlastně brzdil kluky na každém kroku a dělalo jim už delší dobu značné potíže dobelhat se až k veřejnému domu, kde stála fronta mladých cizinců.

„Kurva, vy se ale fakt táhnete, to je šílený, vole!“

„Mraku, kolik vás je?“ zeptal se jeden z obrů s nápisem SECURITY na prsou, který střežil hlavní vchod bordelu.

„Pět, a posaď nás někam na super místo, ať máme přehled, Jíro,“ požádal Mrak bodyguarda.

Nebylo divu, že Mraka zná kde, kdo, neboť nejprve jako dvacetiletý patřil k nejvyhlášenějším „Ultras Hooligans“, až nakonec zůstal věrný nejobávanějšímu pražskému motorkářskému gangu Hells Angels.

Jako pouliční rváč měl dostatečně vysoký respekt u všech, kteří se přímo či nepřímo pohybovali v pražském podsvětí. Téměř nikdo ale netušil, že Mrakovo dětství bylo velmi nešťastné a plné dramatických zvratů.

Mrak byl v jedné časové periodě doslova ubíjen osudem, když mu coby pětiletému chlapci jeho maminka obtížně vysvětlovala s velkou bolestí na srdci a se slzami v očích, že jeho tatínek odešel do nebe a sám pánbůh že mu otevřel nebeskou bránu.

Od té doby se Mrak citově uzavřel do sebe, ale i přes značné psychické poruchy byl přeci jen nakonec kvůli nízkému rodinnému rozpočtu donucen už v patnácti letech své mamince finančně vypomáhat na různých letních brigádách až do její smrti, kdy Mrakovi nebylo ještě ani osmnáct.

Další zákeřná rána osudu, jež Mrakovi tehdy zlomila vaz. Pravděpodobnost, že spáchá sebevraždu, byla velmi vysoká, neboť byl psychicky naprosto vyčerpaný, citově vyprahlý a vidina na radostnější život se zdála Mrakovi nereálná. V srdci jeho drahého kamaráda Majka, a stejně tak i v srdcích ostatních kamarádů z dětství, vyklíčila obří touha vybudovat Mrakovi pevné zázemí, které by se stalo jeho novým domovem.

Mrak už jako žák páté třídy, kterou opakoval již potřetí za sebou, se upnul nejprve na Hanse, se kterým sousedil, další spojenectví následovalo s malým Adamem, který se stal jeho obzvláště drahým kamarádem a mentorem v jedné osobě zejména v době, kdy Mrak po druhé propadl ve škole a Adámek mu pomáhal ve dne v noci. Do nejbližšího kruhu jeho přátel se posléze dostal i Majk, se kterým mnoho času trávil hlavně v ringu, a nakonec celou dětskou partu uzavíral Pařez, s nímž se Mrak celá školní léta jen a jen legračně pošťuchoval.

Díky tomu, že byl Mrak skoro o čtyři roky starší než všichni ostatní, byl také zdatnější a mnohem silnější, a proto své kamarády už od malička mohl chránit. Adam společně s Mrakem trávili hodiny při doučování, aby Mrak věčně nepropadal ve škole a Hansovi rodiče se zase maximálně obětovali, když po celou dobu finančně přispívali Mrakově mamince, která byla velmi chudá a dlouhodobě nemocná.

Majkovi rodiče koupili pro změnu do dětského pokoje ještě jednu náhradní postel, do které Mrak velmi často uléhal, a díky tomu se dům Majkových rodičů stal jeho druhým domovem. To nejkrásnější zázemí ovšem zajistila Mrakovi Pařezova matka, když po smrti jeho předrahé maminky nechala zrekonstruovat velký půdní prostor v nově zakoupeném domě, kam se Mrak později nastěhoval.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Informace pro čtenáře této knihy

Úvod

KAPITOLA PRVNÍ