Kate Quinn

Lovkyně

Originální název: The Huntress

Vydáno u William Morrow, HarperCollins Publishers Ltd., New York 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2019 by Kate Quinn

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.

All rights reserved.

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title The Huntress.

Translation © Lenka Faltejsková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9355-1 (epub)

ISBN 978-80-243-9356-8 (mobi)

Mému otci.

Jak jen mi chybíš!

Prolog

Podzim 1945

Altaussee, Rakousko

Nebyla zvyklá na to, že ji loví.

Před ní se táhla lesklá, břidlicově modrá hladina jezera. Žena se zadívala přes ni, ruce složené v klíně. Vedle ní ležely na lavičce noviny. Všude se psalo o zatýkání, popravách, nadcházejících soudních procesech. Přelíčení se měla konat v Norimberku. Sama v Norimberku ještě nebyla, znala však ty, kdo měli stanout před soudem. Některé jen podle jména, s jinými si připíjela šampaňským. Všichni jsou ztraceni. Zločiny proti míru. Zločiny proti lidskosti. Válečné zločiny.

Podle jakých zákonů? Chtělo se jí křičet a bušit pěstmi proti té nespravedlnosti. Podle jakého práva? Jenže válka skončila a pravomoc rozhodovat, co je zločin a co není, připadla vítězům. Co je lidskost a co už ne.

To, co jsem udělala, bylo lidské, pomyslela si. Bylo to milosrdné. Jenže to vítězové nikdy nepřijmou. Budou vynášet rozsudky v Norimberku i jinde, budou rozhodovat o tom, které činy, byť v souladu se zákony minulosti, vynesou muži oprátku.

Nebo ženě.

Dotkla se svého hrdla.

Uteč, pomyslela si. Jestli tě najdou, jestli zjistí, co jsi udělala, navléknou ti smyčku na krk.

Jenže kam se podít v tomhle světě, který ji připravil o vše, co milovala? V tomhle světě, kde loví vlčí smečky. Kdysi byla lovcem ona. Dnes má být kořistí.

Ukryj se, pomyslela si. Ukryj se ve stínu, než přeběhnou kolem.

Vstala a bezcílně vykročila podél břehu. Jezero jí bolestně připomínalo jiné jezero, Rusalku, její ráj v Polsku, dnes zničený a pro ni ztracený. Nutila se jít dál, krok za krokem, aniž věděla, kam míří. Odmítala se choulit v koutě ochromená strachem, dokud ji neodvlečou na váhy té své falešné spravedlnosti. A s každým krokem v ní sílilo odhodlání.

Uteč. Ukryj se.

Jinak zemřeš.

I. ČÁST

1. kapitola

JORDAN

Duben 1946

Jezero Selkie, tři hodiny západně od Bostonu

„Kdo je to, tati?“

Jordan McBrideová si otázku dokonale načasovala: její otec sebou překvapeně trhl uprostřed nahazování a vlasec nedopadl do jezera, ale omotal se kolem větve javoru. Jordan stiskla spoušť fotoaparátu ve stejné chvíli, kdy se v otcově tváři objevil komicky rozčarovaný výraz. Vypustil z úst tři nebo čtyři slova, jež jí vzápětí doporučil zapomenout. Musela se smát.

„Rozkaz, pane.“ Všechny jeho nadávky už pochopitelně znala. Tak to chodí, když jste jediná dcera ovdovělého otce, který vás o krásných jarních víkendech bere na ryby místo syna, kterého mu osud nedopřál. Jordanin otec se zvedl ze svého místa na konci malého mola a vysvobodil vlasec. Jordan zvedla leicu a vyfotila další záběr jeho tmavé siluety, orámované jemně se pohupujícími větvemi stromů a vodní hladinou. Později si se snímkem pohraje v temné komoře, schválně jestli se jí u listí podaří dosáhnout rozmazaného efektu, aby to vypadalo, že se stále ještě pohybuje i na fotografii…

„No tak, tati,“ naléhala, „pověz mi něco o té záhadné ženě.“

Narovnal si vybledlou kšiltovku Red Sox. „O jaké záhadné ženě?“

„O té, kterou bereš na večeře, když mi tvrdíš, že musíš zůstat v práci dlouho do večera, jak jsem se dozvěděla od jedné z tvých prodavaček.“ Jordan zatajila dech. Doufala. Už si ani nevzpomínala, kdy měl otec naposledy rande. Při těch vzácných příležitostech, kdy s ním zašla do kostela na mši, na něj dámy mávaly rukama v rukavičkách, k jejímu zklamání však nejevil zájem.

„O nic nejde…“ Vykrucoval se a mlžil, Jordan se však nenechala oklamat ani na minutu. Byli si s otcem podobní jako vejce vejci. Vyfotografovala mnoho snímků, které to dokazovaly: rovné nosy, rovná obočí, plavé vlasy, které měl otec ostříhané nakrátko, zatímco Jordan nosila dlouhé, stažené do ležérního ohonu. Teď, když už jí táhlo na osmnáct, byli dokonce i stejně vysocí – on byl coby muž průměrného vzrůstu, ona coby dívka vysoká. Matka jí zemřela, když jí bylo sedm, od té doby žili s otcem sami dva. A neomylně poznala, že se jí otec pokouší říct něco důležitého.

„Tati,“ přerušila ho přísně, „vyklop to.“

„Je vdova,“ pronesl nakonec. K Jordanině radosti zčervenal. „Paní Weberová, přišla do obchodu někdy před třemi měsíci.“ Přes týden obsluhoval jako zkušený starožitník v dvouřadém obleku za pultem McBrideova starožitnictví na Newbury Street. „Právě se přistěhovala do Bostonu a chtěla prodat své šperky, aby měla na živobytí. Pár zlatých řetízků a přívěsků, nic neobvyklého, ale měla náhrdelník z šedých perel, skutečně překrásný kousek. Do té doby se držela, ale když se měla rozloučit s těmi perlami, rozplakala se.“

„Budu hádat. Galantně jsi jí je vrátil a zvedl cenu za všechny její ostatní šperky, takže odcházela se stejnou částkou.“

Otec navinul vlasec. „A k tomu s pozváním na večeři.“

„Podívejme se na tebe, Errole Flynne! Pokračuj…“

„Je Rakušanka, ale studovala angličtinu na vysoké škole, takže mluví skoro dokonale. Manžel jí zemřel ve čtyřiatřicátém, padl v boji…“

„Za kterou stranu?“

„Na takových věcech už by nemělo záležet, Jordan. Válka skončila.“ Nasadil na háček novou návnadu. „Získala povolení a přestěhovala se do Bostonu, ale dolehly na ni těžké časy. Má malou dcerku…“

„Vážně?“

„Ruth. Jsou jí čtyři roky, sotva promluví. Je moc roztomilá.“ Cvrnkl Jordan do kšiltovky. „Zamiluješ si ji.“

„Takže už je to vážné,“ pochopila Jordan překvapeně. Otec by se přece neseznámil s dcerou té ženy, pokud by o nic nešlo. Ale jak moc je to vážné?

„Paní Weberová je žena vytříbených mravů.“ Otec znovu nahodil. „Rád bych, aby k nám příští týden přišla i s Ruth na večeři. Že bychom se setkali všichni čtyři.“

Ostražitě na ni pohlédl, jako by čekal, že se naježí. A Jordan musela připustit, že v duchu přece jen cítí špetku nevole. Deset let měla otce jen pro sebe, byli kamarádi jako málokterá dcera s otcem… Vedle toho nepatrného majetnického pocitu však přišla ohromná úleva. Otec ženu potřebuje, to si uvědomovala už spoustu let. Někoho, s kým by mohl rozmlouvat. Kdo by ho nutil jíst špenát. O koho by se mohl opřít.

Kdyby někoho měl, třeba by ti přestal tak zarputile zakazovat univerzitu, našeptával jí tichý hlásek, ale Jordan ho zaplašila. Tohle byl důvod mít kvůli otci radost, ne doufat, že z té změny bude mít prospěch. Navíc z toho skutečně radost měla. Fotografovala ho už roky a bez ohledu na to, jak se do objektivu usmíval, vypovídaly vrásky v jeho tváři, které se ve vývojce přízračně zvýraznily, o osamělosti.

„Nemůžu se dočkat, až ji poznám,“ řekla upřímně.

„Přijde i s Ruth příští středu v šest hodin.“ Zatvářil se nevinně. „Jestli chceš, pozvi Garretta. Patří do rodiny, nebo by mohl…“

„Máš takt parní lokomotivy, tati.“

„Je to milý mladík. A jeho rodiče tě zbožňují.“

„Teď myslí především na vysokou školu. Třeba pak už nebude mít čas na své holky ze střední. Ale mohl bys mě poslat na Bostonskou univerzitu s ním,“ zkusila to.

„Jejich fotografický obor…“

„Hezký pokus, slečinko.“ Otec se zadíval na jezero.

„Ryby neberou.“ A stejně tak nezabral ani on.

Když se Jordan s otcem vraceli na břeh, Jordanin černý labrador Taro, který se vyhříval na molu, zvedl čumák. Jordan vyfotila obrys psa a otce na hladině a napadlo ji, jak by to vypadalo, kdyby ty postavy byly čtyři. Ať si tě můžu oblíbit, prosím, oslovila v duchu zatím neznámou paní Weberovou.

Napřažená štíhlá ruka, usměvavé modré oči. „Moc ráda tě konečně poznávám.“

Jordan stiskla ruku ženě, již otec právě uvedl do obývacího pokoje. Anneliese Weberová byla malá a štíhlá, tmavé vlasy měla sčesané do lesklého drdolu na temeni, jejím jediným šperkem byly šedé perly na krku. Tmavé květované šaty, vyspravované, leč dokonale čisté rukavičky, zkrátka nenápadná, již lehce obnošená elegance. Tvář měla mladou – podle otce jí bylo osmadvacet –, zato oči se zdály být mnohem starší. Pochopitelně; byla to válečná vdova s malý dítětem, která začíná znovu v nové zemi.

„Moc ráda vás poznávám,“ řekla jí Jordan upřímně.

„A tohle bude určitě Ruth!“ Dítě po Anneliesině boku bylo rozkošné – blond culíčky, modrý kabátek a vážný výraz. Jordan holčičce podala ruku, Ruth však ucukla.

„Je stydlivá,“ omlouvala se Anneliese. Hlas měla čistý a hluboký, s téměř neznatelným německým přízvukem. Jen nepatrně měkčí V. „Ruthin svět se obrátil vzhůru nohama.“

„Ani já neměla ráda cizí lidi, když mi bylo jako tobě,“ řekla Jordan Ruth. Což nebyla tak docela pravda, ale něco v Ruthině ostražité tvářičce v Jordan probouzelo touhu uchlácholit ji. Zatoužila si dívenku vyfotografovat – ty kulaté tváře a blond culíčky byly pro objektiv jako stvořené. Jordanin otec návštěvě odnesl kabáty a Jordan pospíchala do kuchyně zkontrolovat sekanou. Než se vrátila a sundala utěrku, kterou si zastrčila za pas, aby ochránila sváteční zelené šaty, otec už nalil drinky. Ruth seděla na pohovce se sklenicí mléka, Anneliese upíjela sherry a rozhlížela se po místnosti. „Máte to tu moc hezké. Jsi ještě mladá na to, abys vedla celou domácnost, Jordan, ale jde ti to výborně.“

Milá lež, uznala Jordan. Domácnost McBrideových nebyla nikdy jako ze škatulky. Bydleli v jednom z úzkých dvoupodlažních domů z hnědého pískovce na vzhlednějším konci jižního Bostonu; prudké schodiště, pohodlné, leč ošoupané pohovky, koberečky vždycky trochu nakřivo. Anneliese Weberová nepůsobila jako někdo, kdo si nevšimne, že je něco nakřivo, přesto se tvářila spokojeně. „Tohle jsi fotila ty?“ Ukázala na fotografii z veřejného bostonského parku zahaleného v mlze, pořízenou z úhlu, v němž vše působilo až neskutečně, jako snová krajina.

„Tvůj otec mi říkal, že jsi poměrně… jak se to řekne? Vášnivá fotografka?“

„Ano.“ Jordan se zazubila. „Můžu si vás později vyfotit?“

„Nepodporuj ji v tom.“ Jordanin otec položil Anneliese ruku na záda a s úsměvem ji dovedl k pohovce. „Beztak na všechno věčně kouká přes objektiv.“

„Lepší než dívat se do zrcadla nebo na filmové plátno,“ odvětila kupodivu Anneliese. „Dívky by měly myslet na víc, než jsou šminky a chichotání. Z hloupých holek vyrostou ještě hloupější ženské. Chodíš na nějaké kurzy fotografování, Jordan?“

„Kdykoli můžu.“ Už od čtrnácti let se Jordan zapisovala do každého fotografického kurzu, jehož lektor byl ochoten přimhouřit oko nad přítomností středoškolačky s křivýma nohama v zadní řadě. „Chodím na kurzy, studuju sama, fotím…“

„Aby byl člověk v něčem dobrý, musí to myslet vážně,“ přikývla souhlasně Anneliese. Jordan se začalo v prsou šířit hřejivé teplo. Vážně. Dobrý. Otec její fotografování nikdy nebral vážně. „Ty tvé hlouposti s fotoaparátem,“ říkával a vrtěl hlavou. „No, však z toho vyrosteš.“ Nevyrostu, odpověděla mu Jordan v patnácti letech. Stanu se příští Margaret Bourkeovou-Whiteovou.

Jakou že Margaret? opáčil se smíchem. Smál se laskavě a shovívavě – přesto se smál.

Anneliese se nesmála. Prohlédla si Jordaninu fotografii a uznale přikývla. A Jordan poprvé napadla ta dvě slova: nevlastní matka…?

U stolu v jídelně, prostřeného svátečním porcelánem, se Anneliese vyptávala na starožitnictví, zatímco jí Jordanin otec nandával na talíř od všeho ty nejlepší kousky. „Znám vynikající způsob, jak vyleštit barevné sklo,“ řekla, když otec vyprávěl o dvou lampičkách Tiffany, které získal při výprodeji zařízení jisté nemovitosti. Pak mlčky opravila Ruth, která špatně držela vidličku, a poslouchala Jordanino vyprávění o blížícím se školním plese. „Tak hezké děvče jako ty má jistě nápadníka.“

„Garretta Byrnea,“ předběhl ji otec. „Milý mladík, ke konci války narukoval k pilotům. Ale k boji se nikdy nedostal, při výcviku si zlomil nohu. Můžeš se s ním seznámit příští neděli, pokud bys s námi chtěla jít na mši.“

„Moc ráda. Tolik se snažím najít si v Bostonu přátele. Chodíte každý týden?“

„No jistě.“

Jordan zakašlala do ubrousku. Jen zřídka se s otcem zúčastnili mše víckrát než dvakrát ročně, na Velikonoce a na Vánoce, a přitom tu teď seděl v čele stolu a přímo vyzařoval zbožnost. Anneliese se usmála, i ona se zatvářila zbožně a Jordan pomyslela na to, jak se lidé při namlouvání snaží dělat lepšími. Vídala to každý den na školních chodbách a u starší generace to očividně nechodilo jinak. Snad by se z toho dala vypracovat fotografická esej: dvojice při námluvách, série fotografií k porovnání, která by podtrhla podobné prvky v každém věku. Se správně zvolenými popisky a názvy by to mohl být natolik silný materiál, že by ho mohli přijmout v některých novinách nebo časopise…

Když se sklidilo ze stolu a naservírovala káva, zakrojila Jordan do Bostonského krémového koláče, který s sebou přinesla Anneliese. „I když nechápu, proč tomu říkáte koláč,“ poznamenala a v modrých očích jí zajiskřilo. „Je to dort a nepokoušejte se Rakušanku přesvědčit o opaku. My v Rakousku víme o dortech své.“

„Mluvíte tak dobře anglicky,“ poznamenala Jordan. U Ruth to nedokázala posoudit, dívenka zatím nepronesla ani slovo.

„Studovala jsem angličtinu. A můj manžel ji používal pracovně, tak jsem s ním procvičovala.“

Jordan se jí chtěla zeptat, jak o manžela přišla, otec po ní však střelil varovným pohledem. Předem jí dal jasné pokyny: „Nebudeš se paní Weberové ptát na válku ani na manžela. Dala jasně najevo, že je to pro ni bolestné téma.“

„Copak o ní nechceme vědět všechno?“ Jordan si sice přála, aby měl otec po svém boku někoho výjimečného, přesto by to měla být „ta pravá“. „Co je na tom špatného?“

„Lidé nejsou povinni vytahovat na světlo svou starou bolest nebo špinavé prádlo jen proto, že ty chceš něco vědět,“ opáčil. „Nikdo nechce mluvit o válce, kterou přežil, Jordan McBrideová. Tak nevyzvídej, ať nikomu neublížíš, a hlavně žádné divoké historky.“

Jordan v tu chvíli zčervenala. Divoké historky – to byl její starý zlozvyk. Když před deseti lety odvezli do nemocnice její matku, na niž si už téměř nevzpomínala, skončila Jordan u hodné, leč prosté tety. Ta jí tehdy řekla: Tvoje maminka odešla. A odmítla prozradit kam. A tak si Jordan každý den vymýšlela jiný příběh: Odešla pro mléko. Odešla ke kadeřníkovi. Když se matka nevracela, začaly být příběhy pohádkovější: Odešla na bál jako Popelka. Odešla do Kalifornie a stala se filmovou hvězdou. Pak se vrátil otec a s pláčem jí řekl: Tvá maminka odešla k andělům. Než Jordan pochopila, že jeho verze je skutečná, vymýšlela si další a další příběhy. „Jordan a její divoké historky,“ vtipkovala tehdy její učitelka. „Proč to dělá?“

Jordan by mohla odpovědět: Protože mi nikdo neřekl pravdu. Protože mi nikdo neřekl, že je matka nemocná a nesmím za ní, abych se nenakazila. Proto jsem si musela vymýšlet, abych tu mezeru vyplnila.

Snad právě proto se v devíti letech tak lačně chopila svého prvního kodaku. Ve fotografiích žádné mezery nebyly. Nebylo nutné vyplňovat je příběhy. S fotoaparátem nemusela vyprávět historky. Mohla zachycovat pravdu.

Do obýváku přiběhla Taro a vytrhla Jordan z myšlenek. Malá Ruth poprvé ožila. „Hund!“

„Anglicky, Ruth,“ napomenula ji matka, Ruth už však seskočila na zem a natahovala ostýchavé ručky.

„Hund,“ zašeptala a pohladila Taro po uších. Jordan úplně zjihla. „Vyfotím to,“ řekla, vstala ze židle a došla si pro leicu, kterou měla na stolku na chodbě. Když se vrátila, Ruth už měla Taro na klíně. Anneliese tiše vysvětlovala: „Jestli vám Ruth připadá zamlklá, lekavá nebo se vám zdá, že se chová divně – měli byste vědět, že jsme u jezera v Altaussee, ještě před odchodem z Rakouska, zažily něco opravdu ošklivého. Nějaká uprchlice se nás pokusila okrást… Ruth je od té chvíle ostražitá a bojí se cizích lidí.“ Zdálo se, že víc k tomu Anneliese neřekne. Jordan v sobě zadusila otázky, ještě než ji otec stihl dalším varovným pohledem. Koneckonců měl pravdu, když podotýkal, že Anneliese není jediná, kdo o válce nechce mluvit – to dnes nechtěl nikdo. Nejprve všichni oslavovali a teď už všichni chtěli jen zapomenout. Jordan připadalo neuvěřitelné, že loni touhle dobou se ještě vysílalo válečné zpravodajství a v oknech visely vlajky. Že se v rámci válečného úsilí společně pěstovala zelenina a chlapci ve škole se dohadovali, jestli válka skončí, než budou dost staří, aby mohli narukovat.

Anneliese se na svou dcerku usmála. „Tomu psovi se líbíš, Ruth.“

„Jmenuje se Taro,“ řekla Jordan a pořídila další záběr: holčička s pihovatým nosíkem u vlhkého psího čumáku.

„Taro.“ Anneliese ozkoušela to slovo. „Co je to za jméno?“

„Po Gerdě Taro – první ženě, která fotografovala přímo na frontě.“

„A taky u toho zemřela,“ podotkl Jordanin otec. „Takže dost řečí o fotografování ve válečných zónách.“

„Ještě vyfotím vás dva…“

„Ne, prosím.“ Anneliese se zachmuřeně odvrátila.

„Nesnáším, když mě někdo fotografuje.“

„Jen rodinný snímek,“ ujistila ji Jordan. Dávala záběrům zblízka přednost před oficiálními fotografiemi. Stativy a světla naháněly lidem, kteří se neradi fotili, hrůzu. Pak měli potřebu se nějak tvářit a taková fotografie už nebyla skutečná. Jordan zkrátka jen nenápadně vyčkávala, dokud na ni lidé úplně nezapomněli. Teprve pak odložili masky a uvolnili se, začali být sami sebou. Přestali před fotoaparátem ukrývat své skutečné já.

Anneliese vstala, že sklidí ze stolu, Jordanin otec jí pomáhal s těžším nádobím. Jordan se tiše pohybovala kolem a fotografovala. Ruth musela opustit Taro a odnést máslenku a otec začal popisovat jejich lovecký srub. „Je tam nádherně. Srub postavil můj otec. Jordan ráda fotí jezero. Já tam jezdím rybařit a občas si trochu zastřílet.“

Anneliese se pootočila od dřezu. „Lovíš?“

Jordanin otec se zatvářil rozpačitě. „Já vím, některým ženám vadí ten hluk a připadá jim to ošklivé…“

„Mně určitě ne.“

Jordan odložila fotoaparát a šla pomoct s umýváním nádobí. Anneliese se nabídla, že bude utírat. Jordan ji odmítla, aby jí dala příležitost obdivovat obratnost Daniela McBridea s utěrkou v ruce. Žádná žena nemůže odolat muži, který dokáže dobře utřít porcelán.

Anneliese se krátce nato rozloučila. Jordanin otec ji cudně políbil na tvář, ale nakratičko ji při tom vzal kolem pasu a Jordan se usmála. Anneliese jí pak vřele stiskla ruku a Ruth jí tentokrát podala prstíky, důkladně olízané nadšenou Taro. Sešly po hnědých pískovcových schodech do chladného jarního večera a Jordanin otec zavřel dveře. Než se stačil zeptat, Jordan mu dala pusu.

„Líbí se mi, tati. Vážně se mi líbí!“

Přesto nemohla usnout.

Vysoký a úzký dům z hnědého pískovce disponoval malým sklepem s vlastním vchodem z ulice. Jordan musela vyjít ven a pak sestoupit po velmi prudkém venkovním schodišti k malým dvířkům zasazeným pod úrovní chodníku. Vzhledem k soukromí a přítmí byl sklep k jejím účelům přímo ideální. Když jí bylo čtrnáct a učila se vyvolávat vlastní negativy, otec jí dovolil vyklidit ze sklepa harampádí a zařídit si tam pořádnou temnou komoru.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1. kapitola