Pavel Kohout

Vražedkyně

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Pavel Kohout, 2020

Foto na obálce © Lucie Šafránková (www.safrfoto.cz), 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9582-1 (epub)

ISBN 978-80-243-9583-8 (mobi)

1

Vlčák cítil, že je jeho pán v ohrožení. Chtělo se mu zuřivě štěkat, ale hrdlo měl sevřené tak, že nedokázal vydat hlásku. S pocitem bezmoci běhal po uzavřeném dvoře ve tvaru písmene L ohraničující přízemní rodinný dům. Věděl, že jeho pán uvnitř trpí bolestí, ale do uzavřeného objektu se neměl jak dostat.

O možnost psychického propojení živých bytostí se vedou spory. Někdo tvrdí, že je to nemožné, někdo to označuje za paranormální jevy, jiní za telepatické schopnosti. Biolog Rupert Sheldrake dokonce sepsal teorii morfických polí, která obsahují kompletní informace o každém přírodním objektu, a která spojují členy dané sociální skupiny a poskytují jim tak komunikační kanály bez ohledu na vzdálenost mezi nimi.

Ať už je pravda jakákoliv, starší pes pánovo utrpení cítil. Bez přestání běhal podél obou přístupných stěn domu. U zdi oddělující sousední dvůr vždy vyskočil na zvýšenou desku studny a snažil se nahlédnout oknem do vnitřní místnosti. Poté se otočil a běžel zpět k hlavnímu vchodu domu, doufaje, že se dveře otevřou a on doběhne za svým pánem.

Zvířecí pocit byl správný, muž uvnitř domu skutečně trpěl bolestí. Kuchyňský nůž se mu opakovaně zabodával do těla a rozřezával mu vnitřní orgány. Snaha o obranu byla zbytečná. Intenzivní údery rozstřikovaly kapky krve po stěně, dveřích otevřené ledničky i podlaze, kde se slévaly do velké rudé kaluže.

Bodavé údery ustaly až několik vteřin poté, co muž naposledy vydechl. Jeho bezvládné tělo zůstalo ležet pod oknem do dvora. Kaluž jeho krve se stále zvětšovala, až se spojila s krví druhého mrtvého těla.

Vlčáka a jeho pána oddělovala pouze obvodová stěna domu. Byli si tak blízko, přesto zcela oddělení. Pes u zdi zběsile skákal a snažil se dostat do okna. Při jednom dopadu se pravým bokem napíchl na nízký železný plůtek ohraničující květinový záhon u zdi dvora. Zakňučel bolestí a opětovně se snažil vyskočit do okna. Dopad na zadní nohy byl natolik bolestivý, že se neudržel a spadl. A právě v okamžiku, kdy se hlavou uhodil o zvýšenou hranu studny, uvnitř domu skončil další lidský život.

Během toho, co omráčený pes ležel pod kuchyňským oknem, z domu vyběhla osoba. Sotva se vlčákovi vrátilo vědomí, přeběhl ke vchodovým dveřím domu, ale ty byly opět zavřené. Vyčerpaně se svalil na rohožku.

„Dobrý den,“ vydal ze sebe sotva slyšitelným hlasem Martin Tůma. Na jeho nevýrazný pozdrav nikdo neodpověděl, pouze dva muži se otočili a zlehka pokývli. Šestadvacetiletý strážmistr Tůma zde byl jako doprovod zkušeného podplukovníka a cítil, že pro ostatní policisty je pouhá bezvýznamná kulisa, v horším případě cizopasník na obtíž. To jeho neprůbojnému sebevědomí ještě více ubíralo, což se projevilo i na zřetelnosti pozdravu. Jako tichý introvert byl již zvyklý, že i přes svých sto devadesát centimetrů je ostatními přehlížený. Alespoň si to sám myslel.

Když jeden z přítomných policistů zvedl ruku, aby si srovnal brýle, instinktivně ji zvedl i Tůma v domnění, že jde o pozdrav. Nakonec zdvih ruky protáhl na své černé husté vlasy a přejel si upravenou pěšinku, aby zbrklý pohyb zamaskoval.

Tůma nastoupil na českobudějovickou kriminální policii před necelým rokem a po absolvování základní odborné přípravy byl začátkem léta přiřazen ke zkušenému vyšetřovateli, aby se zaučil. Neuběhl ani celý týden a společně vyjeli k případu trojnásobné vraždy v rodinném domku v Soběslavi. Již z předběžného popisu Tůma tušil, že ho čeká nepříjemná podívaná. Pokud ne celý život, tak minimálně víkend mu pokazí. Domluvenou návštěvu u rodičů s pozváním na sobotní oběd kvůli výjezdu zrušil a místo toho se nyní před místem činu uklidňoval a připravoval na prohlídku místa činu.

„Zdravíčko,“ pozdravil přítomné policisty a techniky podplukovník Petr Machala. Tento pozdrav volil často, měl rád jeho poselství i univerzálnost použití nerozlišující tykání a vykání pro ty, které osobně znal, a které viděl poprvé. Z Machaly vyzařovala autorita a sebevědomí. Oproti Tůmovi byl o hlavu menší, přesto ho prvním dojmem převýšil. Respekt násobila jeho kariéra a svůj podíl na něm měla i jeho podoba s hlavním hrdinou úspěšného kriminálního seriálu. Měl stejně vyholenou hlavu, prošedivělé strniště vousů, charismatický pohled a hluboký, lehce chraplavý hlas.

Machala byl u kriminální policie již devátým rokem a díky úspěšné kariéře a dobrým vztahům se o něm mluví jako o adeptovi na vedoucího oddělení, které se má odchodem stávajícího šéfa uvolnit. Machala sám však preferoval práci v terénu a vlastní vyšetřování než koordinaci lidí a papírování. Vedoucí funkci by za adrenalin při odhalování případů neměnil. Alespoň ne nyní.

„Můžeme?“ zeptal se Machala jednoho z policistů, který právě vycházel z domu.

„Můžete,“ souhlasil policista, pohledem sjel Machalova kolegu a dodal: „Je to hnus. Nevím, jestli by mladý neměl zůstat raději venku.“

„Možná má pravdu,“ otočil se Machala na svého parťáka, „radši tu zůstaň.“

„Ne, to je dobrý,“ odvětil Tůma. Nebylo to tím, že by se mu k mrtvým tělům chtělo, ale také nechtěl čekat venku a působit tu jako outsider, který se bojí podívat na místo činu. Stejně se tomu nemůže vyhýbat dlouhodobě a měl by si zvykat, pokud chce u kriminální policie zůstat.

„Tak snad nám tu neomdlíš,“ přátelsky se na něj Machala pousmál.

Počet minut, které Martin Tůma vydržel v místnosti s mrtvými těly, by se dal napočítat na prstech jedné ruky. Sotva překročil práh, cítil, jak se mu svírá žaludek. Ač během školy viděl několik mrtvol a naučil se pocity částečně ovládat, zde jako by došlo k restartu dosavadních zkušeností a on se ocitl tváří mordu poprvé. Snažil si namluvit, že je to film a zhluboka dýchat. Jako první ho od dveří upoutalo ležící tělo ženy před kuchyňskou linkou. Mohlo jí být mezi čtyřiceti a padesáti lety. Měla domácí šaty a na nohou pantofle. Jelikož bylo její tělo zakryté stínem, působilo oproti druhému, ležícímu pod oknem, čerstvěji. Na mohutné tělo muže rozvaleného od ledničky podél celé kratší stěny kuchyně svítily sluneční paprsky přes okno, které ho netvořily. Muž ležel na břiše obličejem k podlaze. I krátký pohled na jeho záda Tůmu vyděsil. Horní část byla přes bílé tílko poseta bodnými ranami a na spodní části se tvořily vlivem tepla mohutné puchýře. Tělo se nafouklo, což nevydržela kůže a u pasu praskla. Mezi červenými trenýrkami a tílkem tak byl znatelný pruh slézající tkáně, který vypadal, jako by měl muž pod nátělníkem další tenké tričko.

Tůma zavřel oči a snažil se soustředit na svůj dech. Jenže pach těl v nevětrané místnosti byl tak pronikavý, že svůj žaludek uklidnit nedokázal. Pokusil se udržet ústa zavřená přiložením ruky, ale nezvládl to a pozvracel se přímo ve dveřích. S rukou před pusou se otočil a vyběhl pryč z místnosti. Proběhl vstupní chodbou domu, přes verandu ven a okolo skupiny policistů zaběhl za dům.

Tam se přidržel litinové pumpy čnějící nad vyvýšenou betonovou deskou studny a pozvracel se znovu. V předklonu, s rukama zapřenýma o kolena, tam zůstal ještě několik minut stát a snažil se zhluboka dýchat čerstvý vzduch. Pak vzal kbelík vedle studny, naplnil ho vodou, kterou se nejprve opláchl a následně s ní spláchl zvratky do kanálku. Žaludek měl stále neklidný, proto namísto návratu dal přednost procházce po dvoře.

„Je to tam asi hrozný, co?“ oslovil ho policista sedící před dřevěnou kůlnou ohraničující dvůr z druhé strany. Tůma se nejprve lekl, jelikož si muže nevšiml, následně lehce přikývl.

„Mně se zvedal žaludek, jen jsem to slyšel vyprávět,“ doplnil policista s chápavým výrazem v obličeji. Při mluvení mírně pohyboval hlavou a jeho světlé vlnité vlasy mu žertovně skotačily na hlavě.

„Vy jste tam nebyl?“ zeptal se zmateně Tůma.

„Ne, já se starám o psy.“

Teprve poté si Tůma všiml spícího vlčáka u jeho nohou. Nevypadal jako cvičený policejní pes, působil staře a zanedbaně.

„Tohohle jsem musel uspat,“ pokračoval policista, když zaznamenal tápající pohled mladého kolegy.

„Proč? Čí je to pes?“

„Patří nejspíš některé z obětí. Ze všech sil to tu hlídal a nechtěl nás k domu pustit. Musel jsem ho uspat. Až poté jsem zjistil, že je vážně raněný. Jeho energie navzdory věku a zranění byla obdivuhodná.“

„A co s ním teď bude?“

„To se uvidí. Čekám, až kolega psovod dokončí práci uvnitř a pak ho odvezeme na vyšetření. Pak se uvidí.“

Tůma popošel blíže k muži a prohlédl si psa.

„Nechápu, proč si lidé takovéhle psy pořizují,“ pokračoval s povídáním policista.

„Tak agresivní?“ chtěl upřesnit myšlenku Tůma.

„Nikdo se nerodí agresivní. To vyplývá až z výchovy a okolností. Myslím, proč si někdo pořídí vlčáka, který potřebuje péči, a takhle ho zanedbává. Chudák, je podvyživený, špinavý a nejspíš i nemocný. Pravděpodobně ho i mlátili. Pak se agresi nelze divit. A co jsem zaslechl, ta rodina měla malé mimino. To přece nejde dohromady.“

„Mimino?“ podivil se Tůma.

„To jsi neviděl? Tak to buď rád. Jeho udušené tělíčko je ve druhém pokoji.“

„Tak jo, pachové stopy mám, předměty skoro také. Poberu poslední a budu hotov, pánové,“ slyšel Tůma hlas neznámého policisty z místnosti, když se chodbou opět blížil ke dveřím kuchyně. Zřejmě další z policejních techniků ukončil svou práci.

Když policisté zaregistrovali příchozího Tůmu, jen na něj mlčky pohlédli, nikdo jeho příchod nekomentoval. Zvratky u dveří byly již uklizené a v místnosti byl stále cítit nakyslý pach. Těla byla otočená a podplukovník Machala s koronerem prohlíželi v podřepu stopy na mrtvé ženě.

„Omlouvám se,“ prolomil ticho Tůma.

„To je v pohodě, to se stane,“ uklidnil ho Machala, který se napřímil a popošel směrem k němu. Odlepení jeho bot z louže zaschlé krve vydalo zvuk jako ucházející balonek.

Tůma zlehka pokývl a nesměle vkročil do místnosti.

„Já už jsem také s prohlídkou skončil, takže můžeme jít.“

„Neměl bych si to tu také prohlédnout?“ zeptal se nejistě Tůma. Nechtěl být úplně odstrčený a nechtěl ani překážet v posledních činnostech kolegů.

„Jak chceš. Chápu, že to napoprvé není příjemné. Mohu ti to popsat nad fotkama,“ položil mu zkušenější kolega ruku na rameno. „Je ale pravda, že fotky dojem z místa nenahradí,“ dodal.

Tůma pokývl a popošel hlouběji do místnosti. Obešel bezvládné tělo ženy, které ještě podrobně zkoumal koroner. U kuchyňské linky zrovna policejní technik v chirurgických rukavicích konzervoval zakrvácený nůž. K mrtvole muže se Tůma již více nepřiblížil. V místě, kde stál, byl pach intenzivnější a pohled na tělo děsivější. Koroner ponechal tělo přetočené na zádech a Tůmovi se tak nabízel pohled do obličeje oběti. Po předchozí pozici, kdy tělo leželo delší čas na břiše, byl nyní jeho obličej roztekle deformovaný do hororového úšklebku. Zrzavý plnovous i zbytek řídkých vlasů byly slepené krví. Tůma pohledem přelétl zbytek těla. Do paměti se mu propsalo to, že muž byl otylý a hustě ochlupený. Oproti ženě vypadal minimálně o deset roků starší.

Tůma popošel, aby se uhnul technikovi, který ukládal nůž v igelitovém pytlíku do kufru. Rozhlédl se ještě po kuchyni a přešel do vedlejšího pokoje, kde byla dětská přenosná postýlka. Když se nad ní naklonil a uviděl mrtvé tělo malého chlapečka, sevřelo se mu hrdlo. Tělíčko leželo přikryté, bez známek násilí, ručkama svíralo plyšovou hračku a nebýt nepřirozeného zbarvení, vypadalo, jako by spokojeně spalo.

„Příčina smrti je udušení,“ vysvětlil Machala, když zaregistroval tázavý pohled mladého kolegy. „Nejspíše polštářem,“ doplnil.

„Proboha,“ zašeptal Tůma.

„Jo, jeho dušička už je u Boha,“ prohodil technik z kuchyně. „Ten se o ni postará,“ dodal smutným tónem.

2

Zatímco Machala znovu stlačil zvonek u vchodových dveří, mladý Tůma se rozhlížel po ulici. Stáli před domem sousedícím s tím, kde se stala pravděpodobně předchozího večera trojnásobná vražda. Ulice, ač byla vzdušnou čarou pouhých dvě stě metrů od hlavního soběslavského náměstí, byla klidná. Široká byla na jedno auto a byla tedy průjezdná pouze jedním směrem. Silnici od řadových domků, vystavěných po první světové válce, dělil jen úzký chodník, který by při dnešních nárocích norem nemohl být zkolaudovaný. Na druhé straně ulice byl uklidňující pás louky a výhled na nedaleký potok. Ten byl asi třicet metrů níže po proudu přehrazen přibližně metr vysokým jezem, který vytvářel dojem, že potok před domy je široké koryto řeky. Slunné počasí dodávalo výhledu pohodový, prázdninový nádech.

„Tak tady asi také nikdo není,“ zhodnotil Machala fakt, že se v ulici nedozvonili na jediného souseda.

Vtom se ozvalo zapraskání dřevěného rámu okna vedle vchodu. Okenní křídlo zvýšeného přízemí se otevřelo na šíři hlavy a v mezeře se objevila vrásčitá tvář starého muže. Jeho oči se snažili zaostřit na osoby pod oknem.

„Dobrý den,“ pozdravil muže Machala a popošel blíže k oknu.

„Kdo to je?“ prohodil muž. Jeho hlas zněl rozespale.

„Jsme z kriminální policie a chtěli bychom se vás na něco zeptat,“ vysvětloval Machala a ukázal služební průkaz.

Soused si vzal průkaz do rukou a přiložil ho těsně k očím. Chvíli kartičku přejížděl očima a nakonec svou snahu shrnul: „Já na to stejně nevidím.“ Když vracel průkaz zpět Machalovi, zeptal se ho: „Vy jste byli vedle?“

„Ano.“

„A co se tam vlastně stalo? Nevolal jsem vám zbytečně?“ zajímal se muž. Předešlou noc ho trápila úzkost, při které nedokázal usnout. Když během následujícího dopoledne nezaznamenal od sousedů žádný ruch a na dvoře viděl pouze sténajícího psa, tušil, že něco není v pořádku. Zavolal policii a vzápětí na to usnul v křesle. Vzbudil ho až opakovaný zvonek u vchodu.

„Ne. Bohužel ne. Došlo tam ke třem vraždám,“ konstatoval Machala.

„Třem vraždám? Proboha. Tak on je nakonec obě zabil? I to mimino?“ vyděsil se muž a vyklonil se z okna blíže k policistům. „Nebude vám vadit, pokud zůstanu takhle? Už špatně chodím a i cesta ke dveřím je pro mě náročná.“

„To víte, že nevadí.“ Machala se usmál. „A koho myslíte tím obě? A kdo je měl zabít?“ začal s dotazy.

„Ten hulvát Kott. Antony Kott, Janin bývalý partner. Nějaký Polák, několikrát seděl, chlastal a byl na ni hnusný.“

„Počkejte. Vezmeme to popořádku. Antony Kott je jednou z obětí. Vy jste ho znal?“

„Obětí?“ podivil se stařík nad informací, která byla v rozporu s jeho teorií.

Než stačil Machala reagovat, vyhrkl stařík další úvahu: „Tak to ho sejmuli ti jeho kumpáni. A holky nebohé teda taky.“

„Antonyho Kotta jste tedy znal?“

„Jo, znal. Občas sem za Janou přijel i s tím svým uřvaným čoklem.“

„Myslíte za Janou Vintrovou?“ ujistil se Machala celým jménem druhé z obětí, které zjistili z dokladů.

„Jo, Jana Vintrová. Janička je fajn sousedka, chodí mi pomáhat. Nebo už mám říkat chodila?“ zarazil se a čekal na reakci policistů.

„Je nám líto. Jana Vintrová je také obětí.“

Muži v okně se zalily oči slzami. Nadechl se a přes sevřené hrdlo vydal slabé: „Proč?“

„To zatím nevíme. Doufáme, že nám vaše informace pomohou k objasnění.“

„Určitě to nějak souvisí s tím mafiánem Kottem. Pokud v tom nemá prsty přímo on, tak někdo z jeho okruhu. Nebo někdo komu dlužil.“

„Co víte o Antony Kottovi?“

„Byl to partner Jany, mají spolu dceru – Moniku. Ač je to dávno, co je opustil, pořád je pronásledoval. Přibližně jednou za dva týdny sem jezdil a týral je. Jana to nikdy nepřiznala, ale já to poznal. Vždycky měla po jeho odjezdu po těle modřiny a celé dny profňukala. Ubližoval jí, mlátil ji, bral jí peníze, a kdo ví, co ještě. Byl to syčák a mafián. Několikrát seděl za krádeže i za násilí. Ten jediný si smrt zasloužil, Jana ne,“ dopověděl muž a opřel se o ostění okna. Připuštění faktu, že Jana Vintrová je mrtvá, ho vyčerpalo. Překryl si dlaní oči a rozvzlykal se. Po chvilce mu ruka z tváře sjela a muž se zděšeně zeptal policistů: „Co Monika, ta žije?“

Vystrašená žena pozorovala přes záclonu okna blížící se skupinu tří mužů. Bylo jí jasné, že se k domu neblíží s úmyslem přátelského povídání u kávičky a zákusku. Jeden měl baseballovou pálku a zbylí dva drželi v rukách něco menšího, nepoznala však co. Pravděpodobně nože. Věděla, že pokud ji najdou, ublíží jí. Ostatně měla s nimi děsivý zážitek z minulosti.

Přikrčila se pod okno a zády se opřela o stěnu, aby ji přes skleněnou výplň neviděli. Odhrnula pramen černých vlasů a přitáhla si nohy pod bradu. Chtělo se jí brečet. Rozhlížela se po místnosti, jako by hledala otce. Ten tu však nebyl. Odešel a dosud se nevrátil. Možná tušil, že přijdou. Možná ho už chytli a vyřídili si to s ním. V duchu ho proklela. Nenáviděla ho, nenáviděla jeho kšefty, kvůli kterým sama trpěla. A pokud hned nezmizí, bude trpět zas.

Věděla, že vstupní dveře do objektu jsou zamčené. Také ale věděla, že zámek není pro bandu rozzuřených vymahačů překážka. O tom se ostatně přesvědčila vzápětí, když slyšela, jak muži přelézají venkovní branku plotu. Přála si mít více času. Pokud má zmizet, potřebovala si vzít nějaké věci a peníze. Jenže čas už neměla, musela jednat rychle. Chtěla se zvednout, ale tělo ji neposlouchalo. Slyšela kroky před vchodem do domu a stále strnule seděla a s vytřeštěnýma očima sledovala dveře. Probrala ji až rána, jak do nich někdo kopl.

„Takže Monika Vintrová není mrtvá?“ zajímal se starý muž sedící na židli s rukama opřenýma o hůl.

„Zaručit se za to nemůžeme. Víme jen, že mezi oběťmi večerního mordu nebyla,“ odpověděl mu Machala, který seděl společně s Tůmou za stolem naproti staříkovi. Tomu se při výslechu v okně vypětím podlamovaly nohy a pozval oba policisty k sobě domů.

Čtyřpokojový přízemní domek postavený po první světové válce byl cítit vlhkostí. Mezi jednotlivými místnostmi byl znatelný teplotní rozdíl. Ač zde žil muž už několik roků sám, bylo zde čisto a uklizeno.

„Tak to ji musíte najít. Je určitě v nebezpečí,“ vyhrkl důchodce a vrásčité ruce se mu roztřásly.

„Takže vy si myslíte, že jde o vyřizování účtů mezi podnikateli s výherními automaty, mezi kterými se Kott pohyboval,“ promluvil poprvé mladý Tůma, který dosud jen poslouchal a psal si poznámky do sešitu. „A někdo, komu dlužil pan Kott peníze, se ho rozhodl zavraždit a spolu s ním i celou jeho rodinu. Tedy jeho bývalou partnerku, Janu Vintrovou, a malého vnuka. A jejich společná dcera a matka půlročního chlapce, Monika Vintrová, je nyní v nebezpečí,“ pokračoval v souhrnu dosavadního rozhovoru.

„Jo, musíte ji najít co nejrychleji.“

„Monika Vintrová tedy bydlela se svým synkem u matky, v sousedním domě?“

„Nastěhovala se sem zpátky asi před třemi měsíci, když se s ní rozešel její partner. Předtím bydlela u něj v malém bytě v Táboře,“ odpovídal muž, pohled však měl upřený na své ruce. „Ta holka je celý život chudák. S takovým tátou… A přitom to je taková krásná a hodná holka. I ten její chlapeček byl tak nádherný. Je mi strašně líto, jak všichni dopadli. Alespoň tu Moniku musíte zachránit,“ pokračoval. Na hlasu starého muže bylo slyšet, že se mu svírá dech.

„Tušíte, kam mohla jít?“

„Ne, vůbec netuším. Včera večer, když přijel Kott, tak byla určitě doma.“

„Jak jste poznal, že za nima přijel pan Kott?“ zajímal se Machala a opřel se rukama o zdobený ubrus na stole.

„Sluch mi ještě slouží, na rozdíl od očí a nohou. Když sem přijede, je vždycky ožralej a strašně na všechny řve. To je slyšet až sem. Ten jeho blbej pes jakbysmet. Sotva tu někdo okolo projde, štěká jak zkaženej.“

„Jo, to jsem slyšel,“ prohodil Tůma. Machala na něj tázavě pohlédl.

„To mi vyprávěl psovod. Prý když sem přijela výjezdovka, vyváděl tak, že ho psovod musel uspat,“ vysvětlil Tůma.

„Řve na všechny, co vidí, vyjma Kotta a obou Vintrovic holek,“ třásl se mužovi hlas a vzlykem mu občas vynechávaly hlásky. „Řve, ať je den či noc. Vždycky mě ten jeho řev vzbudí a vyděsí.“

„A jak jste poznal, že se u Vintrů něco stalo, že jste volal policii?“

„Protože byl klid. To se opravdu nestává, bylo to divné. Večer se zase hádali, byl slyšet kravál, pes na dvoře hulákal a pak to všechno ustalo. To ještě tak divné nebylo, to se stává. Seřve je, užije si a ožralý usne. Když se v noci probudí, řve zas. Jenže tentokrát ne. Celou noc byl klid. A pak i ráno. A když se dopoledne nepřišla Jana jako obvykle zeptat, jestli nechci něco nakoupit, bylo mi to podezřelé. Napadlo mě, že jsou pryč, tak jsem se vyšoural ven, abych se podíval. To víte, moc jsem toho se svým zrakem ale neviděl. Poznal jsem akorát, že se svítí a nikdo mi na zazvonění neotvíral. Vzbudil jsem jen toho psa, co na mě přes vrátka začal štěkat.“

3

Co teď? přemýšlela žena, která, opřená o strom, vydýchávala dlouhý běh. Od té doby, co vylezla zadním oknem domu, přelezla plot a přerušovaně utíkala přes čtyři kilometry, uplynulo několik desítek minut. Cestou se stále otáčela, jestli některý ze skupinky mužů, neběží za ní. Doběhla do rozlehlého parku u řeky, kde se konečně zastavila.

Sotva ustaly sípavé nádechy a tep se jí uklidnil, přesunula se od stromu na lavičku a položila se na ni. Byla bez peněz, bez jídla i bez náhradního oblečení. Na sobě měla jen spodní prádlo, tričko, džíny a mikinu s kapucí. A jediné, co měla kromě toho, byly strach a obavy. Bylo jí jasné, že zpátky se vrátit nemůže, jenže žádný náhradní plán neměla. Věděla jen, že první, co bude potřebovat, jsou peníze. Vstala z lavičky a vydala se směrem k řece.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2

3