V pondělí nám praskla osička

Zdeněk Fabián

Úvodem

Milá e-čtenářko, milý e-čtenáři,

v této e-knížce najdeš povídání o nečekaném zrození písničkáře, několik příhod ze života a spoustu písniček, které jsou také ze života, a to v době předrevoluční i nedávné. Písničky z té první doby se většinou nedaly zpívat na pódiu, takže byly odsouzeny k návštěvám hospod a táborových ohňů, ty z doby nedávné a dnešní by se samozřejmě daly zpívat, leč nejsou pódia. Předěl mezi oběma dobami tvoří nevšední pohádka o princezně Hyjacintě, vyprávěná jazykem Rudého práva z let tzv. přestavby.

Blaženka na hrnci

Kytaru, spacák a pyžamo (tj. tepláky). Na svůj první folkový festival jsem vyrazil se smíšenými pocity. Má zatímní dvě vystoupení před publikem nic moc.

Při tom prvním jsem zahajoval, jako premiant čtvrté obecné, školní besídku básní „Zpěv míru“. Měla ji původně recitovat Kadeřábková, ale pak se to nějak, no, syn učitele dostal přednost. Po úvodní předscéně soudruha ředitele se otevřela opona a na pódiu tělocvičny narvané žáky, rodiči a čestnými hosty stál On. Uklonil se a spustil:

„Vítězslav Nezval: Zpěv míru. Zpívám zpěv míru.“

„Zpívám zpěv míru…“

„Zpívám zpěv míííru…“

Zkusil ještě několikrát, jestli to naskočí, jak říká pan Krampol, leč nenaskočilo. Nakonec zatáhli oponu a soudružka učitelka češtiny, která, ó hrůza, taky nevěděla jak je to dál, vystartovala hledat zálohu Kadeřábkovou. Ta byla nalezena v hledišti a zavedena za oponu. Pravila Jich je pár a nás jsou stamiliony, tím to naskočilo a po opětovném rozhrnutí opony malý recitátor, v obličeji celý rudý, což ovšem k té básni sedlo jak ulité, oddrmolil text, tentokrát už bezchybně.

Ještě týden po tom fiasku jsem se do školy plížil a netroufl si ani jít odpoledne kopat fodbal.

Uplynulo třicet let. Při svém druhém veřejném vystoupení na Žofíně v soutěži Mladého světa jsem měl kliku: očekávaný výpadek v písničce Dobrodružný život muže v domácnosti se dostavil uprostřed výčtu manželkou uložených povinností. Přestal jsem hrát, přiznal, že si nemůžu vzpomenout, ale patrně to vypadalo, že to k písni patří, potlesk na otevřené scéně a během potlesku to kupodivu naskočilo.

Dobrodružný život muže v domácnosti

Vyhoď smetí

nakrm děti

Sunar v třetím fochu

umej vanu

najdi pannu

hraj si s nima trochu

kup si párky

vem kočárky

lokněte si smogu

zalej fíky

i šnytlíky

vykartáčuj dogu

Nebuď líný

vyper plíny

vyžehli pár kusů

čti pohádky

u vohrádky

dej jim pac a pusu

Přijdou hosti

vyvař kosti

oprosti se zlosti

Žiješ dobrodružný život

muže v domácnosti

Mé sny přecpané miminy

utne tygří řvaní

vyměním posrané plíny

a jdu vařit papání

Svou steeplechase s batolátky

zvládám už s rutinou

utírám jim pilně zadky

poučen maminou

Karkulka a skřítek Šmudlík

tvoří mou kulturu

v kapse mám rezervní dudlík

a jódovou tinkturu

když vyšetřím volnou chvíli

utřu prach na seslích

Josef Maria ti si žili

Ježíšek byl v jeslích

Proč není doma u dětí

ta co je rodívá

Zřejmě nemáte ponětí

jak to dneska chodívá

Žena vydělává více

což mi každej uvěří

Já projektuju dálnice

ona vlasy kadeří

V den D stál na třetím nástupišti osobní vlak 3013 (rychlík zamítnut, protože pro jízdu rychlíkem nutno přikoupit příplatek v ceně plných 16 Kčs). Z posledního vagónu se nesly tóny blues. Uprostřed vagónu stála basa a kolem ní zarostlí chlapci s kytarami a pivními lahvemi u nohou. Vrstevníci. Fajn.

Kytary zmlkly. „Ahóóój, taky do Smiřic?“

„Jasně, na hrnec.“

Vousáči se zatvářili nechápavě. Kdoví co to sem vlezlo za exota.

„Tak se u nás posaď a vybal dřevo. Máme jen braník. My sme Popletové.“

Někdo mi podal lahev. „Tady máš topivo.“

A přede mnou se otevřely nové obzory.

Jak praví klasici, život je jen náhoda. Náhody ve větším množství se skládají ve výslednici, která je takřka zákonitá. V tomto případě to ale bylo naopak: řada zcela zákonitých kroků vedla k těžko uvěřitelné náhodě, že jedu na folkový festival Smiřický Hrnec zpívat svou vlastní píseň, ačkoli do svých čtyřiceti jsem neměl za sebou jediný literární pokus kromě zamilovaných dopisů a seznamů pro nákup v Pramenu, a na kytaru uměl čtyři akordy a další tři ošvindlovat.

Nebyla náhoda, že jsem na tréningu potkal Martina, ten měl docházku do tělocvičny stoprocentní. Nebyla náhoda, že jsme pak šli do hospody. Nebyla náhoda, že mi tam Martin řekl: „Pojeď s náma na seminář katedry v Jizerkách,“ protože kytarista jeho počítačové katedry hrál své vlastní písně a počítačový lid si žádal i suché šlitrovky. Nebyla náhoda, že jsem kývl, protože dodatek zněl: „Vem si běžky, sjezdovky a kytaru. Seminář je večer v hospodě.“ Nebyla náhoda, že mi po týdnu kytarových dýchánků, které po přednášce vždy následovaly, můj nový idol věnoval svůj zpěvník. Nebyla náhoda, že jsem v něm našel píseň, která jakoby popisovala přímo poměry v našem ústavu (popisovala poměry v libovolném ústavu, který měl počítač) a nebyla náhoda, že píseň měla na ústavním dýchánku úspěch, byla vtipná.

No a konečně, nebyla náhoda, ba bylo zcela zákonité, že když jsem nenašel ve zpěvníku jinou, na poměry v ústavu aplikovatelnou píseň, že mi svitlo, že je to na mně. Ale o čem, když vlastně o ničem nic nevím? Jak se tak dívám z okna, napadlo mě: O něčem vím. O životě na sídlišti! Písnička si řekla o melodii písně Když náš táta hrál.

Letní večer na sídlišti

Sedím si na balkóně v devátým poschodí

tak vysoko šutr do vokna nikdo nehodí

střihnu si tvrdou spartu mám známou v trafice

a dívám se do ticha ulice

Pětka podprsenka jedničku má kámošku

děda marně hledá vnuka nebo sámošku

na chodníku cyklistický rej omladiny

stromy maj druhý narozeniny

Támhle jde slečna Monika Denně se zdravíme

Dva roky bydlí vedle nic vo sobě nevíme

Nám mezi postelema nechali panel stát

Když má návštěvu nemůžu spát

Ta s těma třema taškama je asi má žena

vleče mi čtyři piva budou málo chlazená

Dnes nese i kus flaxy bůhví kde to schrastila

a čím za to chudák platila

Jó, je to hodná holka a vařit dovede

chci ji slyšet až zjistí že výtah nejede

až uvidí že máme zase vyplavenej byt

No holka hubni pod heslem Buď fit

Pan Pokorný za jízdy péroval haranta

teď tapetou si polepuje střechu trabanta

vedle něj si Skočdopole stříká dutiny

u tý svý rezatý košatiny

Na protějším baráku (je dvacet nula pět)

se modré oči obrazovek začly rozsvěcet

Skončila chvilka poezie. Teď přijde menu:

Třicátý díl Osvobození

Tu partaj v sedmým štoku, tu znám dokonale

včera ji škrtil cvičně dneska měla namále

A šestka vlevo dole si svlíká košili…

Omluvte mě prosím na chvíli

Nad vchody do baráků prapory plandají

a babky co kromě pejska nikoho nemají

se pod nima dohadují čeho je výročí

Pejsci se přitom pěkně vymočí

Televizory zhasly A končí diskuse

Občanský výbor bloku K se vrací ze schůze

Přijali usnesení jako už častokrát

že si děti nemaj na trávníku hrát

Kdo má ženu z domu pryč se ještě nevrací

babky co hrabou v popelnicích vyšly za prací

štamgasti z Boleslavky se na rohu vyzvrací

a doznívá vrzání matrací

Piva mám dávno v sobě tak půjdu taky spát

a věřte či ne já mám život na sídlišti rád

Je tu kolektiv stmelený stejnými svízeli

Jsme totiž všichni v stejný prdeli

Nebyla samozřejmě ani náhoda, že po úspěchu první písně se rozběhla výroba dalších. Zprvu mě ani nenapadlo, že bych je mohl hrát i jinde než v hospodě či u táboráku, takže vznikaly bez autocenzury. Zcela pochopitelně už postrádaly známky milostného třeštění. Ačkoliv nebyly, alespoň v tom prvním období, nějak primárně skládány jako něco proti režimu a pokoušely se pouze zachytit s trochou nadsázky realitu, asi zcela zákonitě vypadaly jako protestsongy. Že se mezi texty vyskytly po čase i „neškodné“, které každá komise mohla schválit, bylo jistě taky zákonité.

Jeden z takových textů jsem poslal do soutěže „Smiřický hrnec“, o které jsem se dočetl v Mladém světě, text byl vybrán, schválen a byl jsem pozván soutěžiti.

Píseň o agronomce Blažence a zapomenutém vlečňáku

Já a agronomka roztomilá

šli jsme kukuřici kolaudovat

najednou nás bouřka překvapila

kam se ale honem kam se schovat

Povídám jí Bla bla bla bla Blaženko

To byl ale ble ble ble ble blesk

přikrejem se pla pla pla pla pláštěnkou

kapky kapou ple ple ple ple plesk

Támhle vidím mla mla mla mla mlátičku

vedle ňákej vle vle vle vle vlečňák

nebudeme v bla bla bla bla blátíčku

ač to není mle mle mle mle mléčňák

Já a agronomka roztomilá

pod vlečňákem jsme si pověděli

jak se nám ta chyba vyplatila

že jsme ho tam loni zapomněli

Já a agronomka roztomilá

chodíme teď s dětma na procházky

tam co stojí vlečňák vedle sila

jak trvalý pomník naší lásky

Do vlaku na Kolín se vracíme někde za Kolínem, kdy se rodící se písničkář cítí trochu nesvůj. Sekci kytarové mnoho nepomohl, v sekci picí obstál se ctí, čímž se ale na špatnou stranu vychýlil odhad Popletů co do množství braníků na cestu.

Znáte to z černobílých filmů: vlak zastaví a kolem něj běhá muž s podnosem plným papírových kelímků s velkými čepicemi a volá „Pivo, pivo“. Přesně to se v té chvíli stalo. Vystoupil jsem, podal muži s podnosem padesátikorunu a obdržel čtyři napěněné kelímky. Muž držel v jedné ruce elegantně tác a druhou cinkal mincemi v kapse. K vrácení požadovaných drobných se jaksi neměl. Cinkal, cinkal, a vlak se náhle bez upozornění dal do pohybu.

A tak jsem zůstal na peróně, prsty zabořené v pěně, a svým novým kamarádům, kteří mě po celou dobu kelímkové etudy povzbuzovali z oken různými obličeji a teď mizeli i s mou kytarou, peněženkou, jízdenkou a svačinou, jsem nemohl ani zamávat.

Proč já vůl mám tak přehnaně vyvinutý smysl pro kolektiv. Když někdo řekne Pánové, dáme eště jedno a pudem, nevstanu a neřeknu Ahoj, to znám, budou nás muset vyhodit a ujede mi poslední tramvaj. Smysl pro kolektiv mi velí říct „Tak jo, ale jen jedno.“ Ale

Nebudu se rozčilovat

i kdybych měl důvody

Hlavní je se vyvarovat

koronární příhody

Další úvahy přerušil rychlík, který kolem projížděl stejným směrem jako odjevší vlak, brzdil a brzdil a náhle zastavil. Něčí obětavé pařáty mě do něj vtáhly i s kelímky.

Když osobní vlak s opuštěnou kytarou dorazil do Chocně, našli Popletové kouzelníka stojícího v pozoru uprostřed nástupiště s kelímky v rukou. Zcela konsternováni si od něj vzali drahocennou tekutinu, která už pivo připomínala pouze barvou, a vypili ji až do dna.

Popletům se podařilo přenést basu z nádraží na druhý konec města, a ohlásili pořadatelům festivalu:

„Sme Popletové a přijeli sme na tu soutěž.“

„No to ste ale popletli. Skupiny soutěží ve Svojšicích.“

Po menší debatě se pořadatelé začali usmívat: „Tam už byste to nestihli. Zahrajete mimo soutěž a budete nám dělat porotu.“

No vida. Kouzelník se zeptal poroty:

„Vážení páni porotcové, kolikátá myslíte, že bude Blaženka?“

„No, když koupí flašku Bechera, tak první.“

Kdo, seňore, v lásce váhá, nakonec prodělává. Má tehdejší šetrnost a smysl pro fér plej bohužel zvítězily a tu flašku jsem pako nekoupil.

Agronomka Blaženka tedy tehdy nezvítězila, ale stříbrný hrníček z plasteliny taky nebyl k zahození.

Ahoj spartakiádo

Už tedy jako písničkář jsem se rozhodl udělat (napsat, složit či jak to říct) spartakiádu. Přistoupil sem ke své práci zodpovědně. Každého spartakiádního dne jsem zakoupil všechny relevantní noviny, to jest Rudé právo, Práci, Čs sport a Mladou frontu, kde bylo lze nalézt zajímavosti z dění i zákulisí te slavné události. Z mnoha výstřižků pár charakteristických:

Kampak se nám ztratil Honzíček?

Při příležitosti Československé spartakiády se uskutečnily na několika místech pietní akty

Dorostenky s bambulemi byly až nelidsky přesné

Mohu odpovědně říct, že Pražané oteřeli svou náruč dokořán

Ten večer se rozešli hodně pozdě, ale všecko bylo jasné

Nikdy nezapomenu, jak četaři Kludskému v nejobtížnějším cviku sestavy praskla guma u trenek. Už jenom ten kontrast opáleného trupu a mléčných prodloužených zad

Při jedné ze zkoušek seděl na tribuně Jaroslav Volráb s bílou holí v ruce. Nevidím, ale jak mi manželka vypráví, dovedu si všecko představit

…ženy se švihadly, které se Letnou vedly za ruce se sovětskými vojáky. A dorostenci, vlnící se na strahovském poli jako pšeničný lán plný chrp…

Jsme takový spartakiádní mozek, usmívá se doc. Žižka, předseda režijní komise hromadných…

Ovšem, jednoho odpoledne jsem se byl nadýchat spartakiádní atmosféry přímo na strahovském stadionu. Vstupenky byly za hubičku, spartakiáda měla toho u nás nejbohatšího sponzora.

Spartakiáda spartakiáda

Spartakiáda už je tu

Počišťovačů armáda

dělá Praze make-up

Slet pardon spartakiáda

vypukne už co by dup

Ze všech koutů rodné hroudy

zvláštní vlaky startují

Kde vzali všechny ty trouby

kerý do nich ládují

Tisíce barevných fanglí

přes noc ze zdí vyrašily

kopce banánů a mandlí

zázračně se objevily

bílé trsy esenbáků

v křižovatky zasazeny

úspěšné žně funebráků

spolehlivě zaručeny

Jak kobylky na burákách

zaplavily ulice

štíhlí studenti v teplákách

i macaté dělnice

zaplnili prázdná místa

v regálech i pod pulty

každej z nich je optimista:

Vy stě s ktorej fakulty?

Soustružnice z Bardějova

a tu ruku dejte pryč

Himl to je moje noha

Zabudol som někde tyč

Otevřte okna proboha

Nacpi se tam Fanoušku

Kde je Mária doboha

přijde pozdě na zkoušku

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Úvodem

Blaženka na hrnci

Dobrodružný život muže v domácnosti

Letní večer na sídlišti

Píseň o agronomce Blažence a zapomenutém vlečňáku

Ahoj spartakiádo