Marie Benedict

Lady Clementine

Originální název: Lady Clementine

Vydáno u Sourcebooks Landmark, an imprint of Sourcebooks, Illinois, USA, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2020 by Marie Benedict

All rights reserved.

Translation © Petra Pechalová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9594-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9595-1 (mobi)

I

Kapitola první

12. září 1908

Londýn, Anglie

Vždycky se cítím jiná. Bez ohledu na to, v jakých kruzích se právě nacházím, vždycky si připadám poněkud stranou. Dokonce i dnes. Obzvláště dnes.

Tmou chladného rána se snaží prodrat slabé zářijové slunce. Bledé paprsky osvětlují prostornou ložnici, kterou mi přiřadila má mecenáška lady St. Helierová. Dopadají na bílé saténové šaty na manekýně, jež mi připomínají, že čekají jen na mě.

Prsty přejedu po něžné výšivce na čtvercovém živůtku, po hladké benátské látce, jemnější, než jakou jsem na sobě kdy měla, a vtom se mě zmocní určitý pocit, intenzivnější, než obvyklý pocit samoty, jenž mě tak často trápí. Doslova dychtím po blízkosti.

Začnu pátrat po šatech, které mi služebné po příjezdu na číslo popisné 52 v ulici Portland Place před dvěma týdny vybalily z kufru a uložily do zásuvek komody a do šatní skříně se zrcadlem. Nenajdu však nic než korzet a spodní prádlo, které si mám dnes obléct pod bílou róbu. Teprve v tu chvíli si uvědomím, že mi služebné musely veškeré svršky sbalit zpátky do kufru na následnou cestu. Už jen při samotné myšlence na cokoli, co bude následovat, mnou projede třas.

Kolem pasu si pevně uvážu šedý hedvábný župan a po špičkách sejdu z velkého schodiště v domě lady St. Helierové. Nejdříve si nejsem úplně jistá, co hledám, ale rozsvítí se mi v momentu, kdy v hale spatřím pracovat služebnou. Klečí před krbovou mříží.

Mé kroky tu chuděru vylekají a dívka vyskočí na nohy.

„Dobré ráno, slečno Hozierová. Mohu vám s něčím pomoct?“ zeptá se a otře si začouzené prsty o hadr visící jí ze zástěry.

Zaváhám. Ohrozím tu dívku nějak, když ji požádám o pomoc? Dnes mi lady St. Helierová jakékoli porušení protokolu jistě promine.

„Vlastně by se mi vaše pomoc hodila. Pokud vás to ovšem nebude příliš zatěžovat.“ Z mého hlasu přímo sálá omluvný tón.

Poté, co dívce, jistě stejně staré jako já, své dilema vysvětlím, odběhne zadní chodbou ke kuchyni. Nejprve se leknu, že mou žádost špatně pochopila nebo si myslí, že jsem se zbláznila. Ale i tak se vydám za ní, a když v kuchyni přeběhne přes hrubou dřevěnou podlahu a zamíří ke schodišti pro služebnictvo, všechno mi dojde. Čekám na ni, celá nesvá z hlasitého klapání jejích pracovních bot, v nichž dusá po schodech nahoru a dál chodbou v podkroví, kde se nacházejí pokoje pro služebnictvo. V duchu se modlím, aby ten rachot neprobudil zbytek personálu. Obávám se, že pokud vstanou, aby se pustili do svých ranních povinností, a najdou mě v kuchyni, okamžitě na to lady St. Helierovou upozorní. Když se však dívka vrátí s náručí šatstva – a bez jakéhokoli doprovodu z řad služebnictva –, vydechnu úlevou.

„Jak se jmenujete?“ zeptám se jí a natáhnu se po šatech.

„Mary, slečno,“ odpoví mi a provede nepatrné pukrle.

„Jsem vaším doživotním dlužníkem, Mary.“

„Rádo se stalo, slečno Hozierová.“ Spiklenecky se na mě usměje a já si uvědomím, že si svou roli v tomto neortodoxním plánu náramně užívá. Možná je to jediné rozptýlení, které rozbilo jednotvárnost jejích dnů.

Když se otočím a vydám se zpátky k hlavnímu schodišti, Mary zašeptá: „Co kdybyste se převlékla ve spíži, slečno? Takhle vás spíš nikdo neuvidí, než kdybyste šla nahoru po těchhle schodech. Postarám se, abyste měla šaty zpátky v ložnici dřív, než si jich kdokoli všimne.“

Má pravdu. Každý krok na tomto rozvrzaném obrovském schodišti je krokem blíž k tomu, abych probudila paní domu i její služebnictvo. Dám na její radu a vstoupím do spíže obložené sklenicemi a dveře jen přivřu, aby se do uzavřeného prostoru mohla dostat trocha světla. Stáhnu ze sebe župan i noční košili, nechám je ležet na zemi a rozmotám dívčin balíček šatstva. Vytáhnu překvapivě pěkné bavlněné šaty v květovaném vzoru v délce po kotníky, nasoukám se do nich a poté si zavážu černé boty, které Mary k šatům prozíravě přidala.

„Padnou vám, slečno Hozierová,“ prohodí dívka, když se vrátím do kuchyně. Podá mi z háčku na stěně kabát a prohlásí: „Spánembohem.“

Rychle vyjdu vchodem pro služebnictvo v zadní části domu ven a vykročím vpřed úzkou uličkou táhnoucí se za řadou luxusních georgiánských domů, jež lemují Portland Place. Projdu kolem kuchyňských oken, za kterými začíná služebnictvo rozsvěcovat lampy a připravovat dům pro své pány. Za domy lady St. Helierové a jejích přátel se to hemží životem, ale protože pokaždé vcházím hlavním vchodem, nikdy jsem prostor vzadu nespatřila. Ulička ústí na třídu Weymouth Street, kde zastavuje autobus. Ten míří na západ ke Kensingtonu po trase, kterou znám velice dobře, neboť jsem po ní již několikrát jela v opačném směru k lady St. Helierové. Maryin vlněný kabát je do svěžího rána příliš tenký, a zatímco čekám na autobus, pevně si jej k sobě přivinu v bláhové naději, že mi jeho skrovná vlákna poskytnou o trochu více tepla. Zajímalo by mě, jak v takovém kabátě Mary snáší zimu. Prostý klobouk, který mi Mary půjčila, má jen úzkou krempu, můj převlek za pracující dívku tedy nedokáže zamaskovat mou tvář. Když nastoupím do autobusu, řidič mě díky fotografiím, jež se v posledních dnech objevovaly v novinách, okamžitě pozná. Nejdříve na mě mlčky hledí. Nakonec však zadrmolí: „Jste si jistá, že jste se neztratila, slečno…“ Když si uvědomí, že by neměl odhalit mou identitu, ztiší hlas do šepotu. „… slečno Hozierová?“

„Kdepak, jsem přesně tam, kde být chci, pane,“ odpovím mu tónem, který, jak doufám, je zároveň rozhodný i laskavý. Převezme si ode mě peníze, které mi Mary věnovala ze svých úspor – a které mám v plánu jí několikanásobně vrátit –, aniž by jedinkrát uhnul pohledem, neřekne už však ani slovo.

Zapíchnu oči do země, abych svůj obličej chránila před zvědavými pohledy přihlížejících, které díky řidičově reakci má nečekaná přítomnost zaujala. Z autobusu vyskočím hned, jakmile se přiblíží k ulici Abingdon Villas, a čím blíž ke štukovanému domu v krémové barvě s číslem 51 jsem, tím lehčeji se cítím. Ve chvíli, kdy se natáhnu po těžkém mosazném klepadle, se úzkost v mé hrudi začne rozpouštět a já dýchám s lehkostí. Dveře se neotevřou okamžitě, ale to mě nepřekvapuje. Tady v kuchyni nestojí žádný zástup služebných připravených v mžiku vyběhnout na zaklepání na vstupní dveře nebo na zazvonění panstva. Zde jedna služebná zastává práci mnoha a zbytek vykonávají obyvatelé domácnosti.

Čekám a po několika dlouhých minutách je má trpělivost odměněna otevřením dveří. Objeví se tvář mé milované sestry Nellie stále ještě pomačkaná spánkem. Nadšeně mě obejme, načež nastoupí šok, že mě vidí, a ztuhne.

„Co tady prokristapána děláš, Clementine? A v těchto šatech?“ zeptá se. Zůstane na mě udiveně hledět. „Vždyť se dnes vdáváš.“

Kapitola druhá

12. září

1908 Londýn, Anglie

K nosním dírkám mi dovane uklidňující vůně louhovaného čaje a zároveň si nad šálkem ohřeji tvář a ruce. Nellie nenaléhala, abych jí odpověděla, tedy zatím. Vím, že bude na nějakém vysvětlení mé nečekané návštěvy brzy trvat, ale prozatím si mohu dopřávat dočasného ticha salónu. Tyto pokojné momenty doma jen se sestrou možná postačí k tomu, aby mi pomohly dnešek zvládnout.

„Doufám, že nepřemýšlíš nad tím, že bys tu svatbu odvolala, že ne, Clemmie?“ protrhne Nellie mlčení roztřeseným šepotem. Žádná z nás si nepřeje probudit jediného člena spící domácnosti – a ze všeho nejmíň matku.

„Kdepak, Nellie,“ odvětím šeptem a natáhnu se po její ruce. Klouby prstů zavadím o desku stolu, u kterého jsme se sestrou strávily hodiny vyšíváním pro šicí dílnu sestřenice Leny Whyteové, což bylo nezbytné k tomu, abychom vypomohly výdajům na chod domácnosti.

Úlevou jí zjihnou rysy. Vůbec jsem si neuvědomila, jaký strach jí nahnala představa, že bych zrušila zrovna tuto svatbu. Bylo ode mě kruté, že jsem nevysvětlila důvod své návštěvy hned na začátku. „Nic takového, drahoušku. Jednoduše jsem na chvíli potřebovala pobýt ve známém prostředí domova. Abych si, jak se říká, zklidnila nervy.“

„Nervy z čeho? Z obřadu? Nebo z muže, kterého si bereš?“ Nellie, má malá sestřička a dvojče mého jediného bratra, mě svou vychytralostí překvapí. Příliš dlouho jsem ji považovala za mladou a nezkušenou, a ne za důvěrnici, jakou by byla má nezkrotná starší sestra Kitty, kdyby žila déle než do svých šestnácti, kdyby má krásná neohrožená sestra nepodlehla tyfu. Neměla jsem Nellie podceňovat.

Při její otázce se mi vybaví vzpomínka na to, jak jsem svého nastávajícího potkala poprvé. Bylo to během večera v sídle lady St. Helierové, přesně na místě, ze kterého jsem právě uprchla. Zpočátku jsem pozvání na večeři od své mecenášky během oné chladné březnové noci nehodlala přijmout. Před matkou jsem bědovala, že všechny mé vhodné šaty potřebují vyspravit a nemám ani jedny čisté bílé rukavičky. Popravdě jsem byla vyčerpaná z dlouhého vyučování francouzštiny, ale neodvažovala jsem se to přiznat, neboť jakékoli připomínky, že my, děvčata, musíme na chod domácnosti přispívat, matka nesnášela. Raději věřila tomu, že její titul a aristokratický původ nám jako zázrakem poskytnou zdroje potřebné na nájem, jídlo i služebné, což bylo v podivném rozporu s jejími nesporně bohémskými názory na tvárnost manželského slibu a s jejím zjevným zaměřením na mimomanželské vztahy a kromě nich téměř na nic dalšího, rozhodně ne na nás děti. Nestrpěla by žádné výmluvy, proč odmítnout pozvání mé štědré, bohaté patronky, jež byla matčinou tetou a jež zbožňovala pomáhat mladým při vstupu do řádné společnosti. Tudíž mi matka půjčila své vlastní rukavičky a Nellie zase jednoduché princesové šaty z bílého saténu a mohla jsem poslušně vyrazit, třebaže mírně opožděně.

Ovšem ačkoli jsem nedorazila včas, můj soused u stolu po mé pravici se nezjevil ani ve chvíli, kdy obsluha servírovala druhý z pěti chodů. Zoufale jsem zatoužila po jakémkoli jiném námětu hovoru, než představovala nudná hlášení o počasí ze strany postaršího džentlmena po mé levici, když tu se dveře do jídelny s bouchnutím otevřely. Než stihl majordomus opozdilého hosta představit, vstoupil muž s kulatým obličejem a nesmělým pousmáním do místnosti a velice se lady St. Helierové omlouval, načež se usadil do ozdobně vyřezávaného křesla vedle mě. Nohy židle hlasitě zavrzaly o dřevěnou podlahu a tím zcela přehlušily majordomova slova, kterými hosta představoval. Muž upoutal veškerou mou pozornost. Tváře měl hladké jako chlapec, ovšem na jeho čele jsem spatřila hluboké vrásky způsobené starostmi dospělého.

Kdo byl tento džentlmen? Zdál se mi povědomý, ačkoli jsem si jeho tvář nedokázala zařadit. Je možné, že jsem ho potkala při jiné společenské události? Bylo jich tolik.

„Omlouvám se za jakékoli potíže, které vám můj přečin způsobil, slečno. Prázdná židle při formální večeři, to není žádná maličkost. Omluvte mne, prosím,“ prohlásil a pohlédl mi zpříma do očí, čímž mě zcela vyvedl z míry.

Nebyla jsem na takovou otevřenost zvyklá, takže jsem překvapením zbrkle vyhrkla: „Nic se nestalo, pane. Sama jsem dorazila teprve před chvílí, zdržela jsem se v práci.“ Okamžitě jsem svých slov zalitovala. Dívky mého postavení by pracovat neměly.

Zatvářil se zmateně. „Vy pracujete?“

„Ano,“ odpověděla jsem poněkud vzdorně. „Vyučuji francouzštinu.“ Raději jsem se nezmiňovala o nezbytném vyšívání, kterému jsme se věnovaly společně s Nellie. Oči mu zajiskřily nadšením. „To… to je úžasné, slečno. Vědět něco o práci a o světě je neocenitelné.“

Myslel to vážně? Nebo se mi jen vysmíval? Netušila jsem, jak zareagovat, takže jsem se rozhodla vsadit na jistotu neškodné odpovědi.

„Když to říkáte, pane.“

„Ano, vskutku. Je to osvěžující. A váš pravidelný styk s francouzštinou a jejich kulturou, ach… to vám závidím. Vždycky jsem si velice vážil kulturního a politického přínosu, jaký má Francie pro Evropu.“

Zdálo se, že mluví upřímně, a jeho názory se shodovaly s těmi mými. Riskla jsem to a vlídně mu odpověděla: „Z celého srdce s vámi souhlasím, pane. Dokonce jsem zvažovala studium francouzštiny, jejich kultury a politiky na univerzitě. I má ředitelka mě v tom podporovala.“

„Opravdu?“ Znovu se zdál být překvapený a mě napadlo, jestli ohledně svých mladistvých ambicí nemluvím příliš otevřeně. Vůbec jsem tohoto muže ani jeho názory neznala.

Zjemnila jsem své aspirace mírným humorem. „Ano. Ovšem nakonec jsem se musela spokojit se zimou strávenou v Paříži, kde jsem docházela na přednášky na Sorbonně, navštěvovala umělecké galerie a večeřela s malířem Camillem Pissarrem.“

„To je nemalá útěcha,“ poznamenal s úsměvem a zahleděl se mi do očí. Je možné, že jsem si ten záblesk respektu v jeho světle modrých očích jen představovala? Ve slabém světle svíček jejich barva přecházela z bledě akvamarínové v odstín oblohy za úsvitu.

Na okamžik jsme se odmlčeli a zdálo se, jako by i zbytek hostů – význačná směsice osobností politiky, novinářů a jedné americké dědičky – dosáhl přestávky v hovoru. Nebo nám možná celou tu dobu v tichosti naslouchali. Uvědomila jsem si, že jsem se tak oddala diskuzi se svým spolustolovníkem, že jsem zcela zapomněla na ostatní hosty.

Džentlmen vedle mě se na chvíli zakoktal, a abych se vyhnula pocitu trapnosti, vrátila jsem se ke kuřeti na talíři, které mi již poněkud vychladlo. Cítila jsem na sobě jeho pohled, ale neotočila jsem se. Naše výměna byla na první setkání neobvykle osobní a já netušila, co bych měla říct dál.

„Odpusťte mi prosím, slečno.“ Jeho slova byla nečekaná.

„Co bych vám měla odpouštět?“

„Mé nevybíravé způsoby. To je neodpustitelné.“

„Netuším, co máte na mysli.“

„Žena jako vy si zaslouží zdvořilost v každém ohledu. Nyní si uvědomuji, že jsem vám nenabídl ani to základní minimum – důkladnější představení než to ze strany majordoma. To je neomluvitelné zejména s ohledem na fakt, že jsem na obvyklé formality dorazil příliš pozdě. Dovolíte mi, abych se vám představil?“

Krátce jsem přikývla, přičemž mi vrtalo hlavou, co tím „žena jako vy“ asi tak myslel. Jaká žena si myslel, že jsem?

„Jmenuji se Winston Churchill.“

Ach tak, pomyslela jsem si s leknutím. Tím se vysvětlovalo, proč mi byla jeho tvář tak známá. Myslela jsem si, že jsem ho potkala během posledních uplynulých let, a zatím jsem jeho obličej neznala z předchozích společenských událostí, ale z novin. Džentlmen sedící vedle mě byl předním členem parlamentu a proslýchalo se, že se brzy stane ministrem obchodu, čímž se dostane mezi nejvýznačnější členy vlády. Jeho vzestup skrze vedoucí pozice byl prošpikován kontroverzí, neboť před pár lety přešel od konzervativců k liberálům a nyní dával přednost volnému obchodu a mnohem aktivnější vládě s legislativou, jež chránila blaho svých občanů. To vedlo k jeho neustálé přítomnosti v denním tisku, a to včetně rozsáhlého rozhovoru v Daily Chronicle, jenž s ním před pár měsíci vedl autor Drákuly, Bram Stoker.

Pokud mě má paměť nešálila, hlasoval tento pan Churchill před několika lety ve prospěch návrhu zákona o ženském volebním právu, což bylo téma mně velice blízké. Zájem o svobodu žen mi během mého studia na dívčí škole Berkhamsted School vštípila má ředitelka, Beatrice Harrisová. Její přednášky o rozšíření volebního práva padly na úrodnou půdu, neboť vzhledem k tomu, že jsem vyrůstala s matkou, jež byla zastánkyní nekonformních přesvědčení, ale co se týče obživy, spoléhala na svůj aristokratický status a početné styky, toužila jsem se vydat cestou poslání a pokud možno nezávislosti. A nyní přede mnou seděl jeden z mála politiků, kteří veřejně podpořili rané snahy o ženské hlasovací právo. Pocítila jsem náhlou nervozitu a zároveň i nadšení.

Zbylí spolustolovníci se odmlčeli, ale zdálo se, že můj soused si ničeho nevšiml, jen si hlasitě odkašlal a pokračoval. „Doufám, že vás neodradí už jen samotné jméno Winston Churchill. V mnoha domácnostech jsem v těchto dnech brán za vyvrhele.“

Po mých obvykle bledých tvářích se rozlil ruměnec, ovšem ne kvůli jeho slovům, ale z obavy, jestli má nevědomost ohledně jeho identity nezpůsobila nějaké to faux pas. Neřekla jsem něco nevhodného? přemýšlela jsem, zatímco jsem si rychle v duchu přehrávala náš rozhovor. Myslím, že ne. To Kitty by na mém místě toto setkání zvládla se sebejistotou a humorem, a ne s mými nemístnými odmlkami a nervozitou.

Nakonec jsem jako odpověď zvolila: „Ale ne, pane, kdepak. Naopak se vaše názory docela shodují s těmi mými a jsem nadšená, že jsem vás mohla poznat.“

„Zdá se, že ne natolik nadšená, abyste mi sdělila své jméno.“

Tváře mi zrudly ještě víc. „Jsem slečna Clementine Hozierová.“

„Je mi potěšením, slečno Hozierová.“

Při té vzpomínce se teď usměji. Než stihnu Nellie odpovědět, vtrhne do pokoje její dvojče, Bill. Je to můj mladší bratr a nehledě na hodnost důstojníka v královském námořnictvu dochází stále ještě do školy. Právě se zakusuje do ohromného jablka, které okamžitě spadne na zem, když mě spatří. „Co tady k čertu děláš? Doufám, že se nesnažíš vykroutit z dalšího závazku?“

Vyskočím na nohy a dloubnu jej do paže, to za jeho narážku na ne jednoho, ale hned dva snoubence, kterým jsem dala košem – Sidneyho Cornwallise Peela, vnuka bývalého premiéra sira Roberta Peela, a Lionela Earlea, muže s ušlechtilými tituly, hodnostmi a příslibem finanční jistoty, po jehož boku jsem však předvídala život usedlých, uhlazených způsobů a mizivých nadějí na smysluplné poslání. Zatímco se snažím vystříhat nekonvenčního života, jaký vede má matka, zjistila jsem, že ačkoli je dekorum mocným lákadlem, nedokážu se zavázat ani jednomu z těchto urozených pánů výhradně v zájmu slušnosti, když toužím po smysluplném životě a – troufám-li si tvrdit – emocích.

Všichni tři vyprskneme smíchy a já se cítím až neuvěřitelně blaze. Tíživý pocit odloučení, který jsem během oněch dlouhých hodin před rozbřeskem cítila, se rozplyne a v přítomnosti sourozenců se můj pochod k oltáři za novým životem už nezdá tak nezdolatelný. Ovšem jen do chvíle, než do pokoje vstoupí matka.

Poprvé, co si pamatuji, matka ztratí řeč. Žádné odsuzující přednášky na její oblíbená témata, žádné veřejné usměrňování kvůli zdánlivým pochybením, žádné polohlasné, přesto slyšitelné poznámky ohledně známostí z řad buržoazie. A co je nejneuvěřitelnější, jsem to já – její nejméně oblíbené a často přehlížené dítě –, kdo výřečnou lady Blanche Hozierovou umlčel.

Nellie, její oblíbenkyně, na mou obranu okamžitě spustí: „Clemmie přijela jen na čaj a krátkou návštěvu, mamá.“

Matka se vyšponuje a hlas se jí zase vrátí. Pronikavým, posměšným tónem prohlásí: „Na návštěvu? Takto ráno? V den své svatby?“

Nikdo neodpoví. Na podobné otázky se ani odpověď nečeká.

Zpoza rozcuchaných pramenů světlých vlasů, jež jí visí kolem stále půvabné tváře, se matka zahledí postupně na nás na všechny a z úst jí vyjde další kritika přestrojená v rétorickou otázku: „Napadá někoho z vás něco ještě nevhodnějšího?“

Málem vyprsknu smíchy. Toto říká naše bohémská matka, ta, která se nikdy neřídila omezeními společnosti, církve ani rodiny a která teď pochybuje nad vhodností chování svých dětí. Ta, jejíž vlastní chování se skrze množství souběžných afér a nekonečných absencí vysmívá již po dlouhé roky tradici manželství i výchovy dětí. To my tři se v moři bouřliváctví naší matky držíme konvencí jako záchranného lana.

Letmo pohlédnu na Nellie a Billa, všimnu si vyděšených výrazů, které se jim začínají zjevovat ve tvářích, a připomenu si, co dnešek znamená. Pro mě, pro naši rodinu. Místo abych se matčině rozmrzelosti poddala a doufala, že lítostivý pohled její špatnou náladu rozežene, vykreslím v obličeji výraz pobavení. Dnes si osvojím významnou roli a toto je má první snaha dokázat, že jazýček vah se nachýlil na mou stranu.

„Jistě své dceři neodepřete krátký výlet přes město, aby ráno v den svatby navštívila svou rodinu, viďte, mamá?“ zeptám se s úsměvem. Snažím se znít jako babička, známá též jako lady Blanche, která jakožto baronka Stanleyová z Alderley sídlící na zámečku Airlie Castle zosobňuje veškerou sílu a asertivitu, jimiž se Stanleyovic matriarchy tolik proslavily, a která je stejně tak i zastánkyní vzdělávání žen. Ne že by matka jejího příkladu následovala; v každém ohledu, až na předmět vzdělávání žen, je velice neortodoxní. Nechápu to, ale předpokládám, že to bude tím, že se zaměřila na vztahy s muži, z nichž většina považuje vzdělávání žen za nechutné.

Matka nejdříve neodpoví, není zvyklá, aby jí kdokoli odporoval. Nakonec nuceným, rozvážným tónem prohlásí: „Samozřejmě že ne, Clementine. Ale zařídím, aby tě do hodiny vyzvedl kočár a odvezl tě zpátky a ty ses tak mohla u lady St. Helierové připravit. Koneckonců tě při příjezdu ke Svaté Markétě, kde se vydáš na cestu k oltáři, bude sledovat více než tisícovka lidí.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I

Kapitola první

Kapitola druhá

II

III

IV