Katherine

Pancolová

Líbejte mě

jota / 2014

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Éditions Albin Michel S.A., Paris 2003

Translation © Lenka Papoušková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-679-1

ISBN mobi 978-80-7462-690-6

Předstírat, že se vůbec nic nestalo… Všechno popřít. Stačilo jen všechno popřít. Proč mě to nenapadlo? Jedině tak se můžu zbavit utrpení…

Noc byla klidná. Žádný křik, žádné noční můry. Ošetřovatelka mohla klidně odpočívat na sesterně, nikdo na ni nezvonil. Usnula jsem okamžitě.

Život se začal obracet k lepšímu, protože jsem se rozhodla.

Ve dne budu předstírat normální život a v noci si uteču do snů. Vysním si vlastní svět a v něm bude všechno krásné…

Přišla jiná sestra než obvykle. Byla mladá, tmavovlasá, čilá. Vplula do pokoje kroky téměř tanečními a černé, na mikádo ostříhané vlasy se jí rozzářily dotykem prvních slunečních paprsků. Jediným rychlým pohybem rozhrnula závěsy, vzala teploměr – šup šup do ucha a ven – a už čtyřbarevnou propiskou zapisovala čísla na papír zavěšený v nohách postele. Chvíli ho studovala, pak zvedla hlavu a spustila: „Ale vám nic není! Jste úplně zdravá!“

Zavřela jsem oči rozhodnuta neodpovídat. Aniž to věděla, právě potvrdila mé vlastní rozhodnutí. Nic mi není. Vůbec nic! Protože se taky vůbec nic nestalo. Slyšíš, Mathiasi, nestalo se vůbec nic!

Mé mlčení ji neodradilo.

„Víte, jak je venku hezky? Proč trčíte tady? Je duben, za chvilku bude léto a vy nevytáhnete paty z baráku. A vůbec, co vy vlastně děláte v sanatoriu?“

„Mně je úplně jedno, jestli je duben nebo leden,“ zamumlala jsem. „A byla bych vám vděčná, kdybyste mě nechala o samotě.“

„Takhle jsem si vás teda nepředstavovala,“ zabručela a odešla.

Zbytek dne jsem strávila v polospánku. A když se na chodbě ozvaly taneční kroky, předstírala jsem opravdový, hluboký spánek. Než jsem pak doopravdy usnula, vyvolala jsem si z paměti Mathiase…

Nejdříve se ze tmy vynořil jeho široký úsměv, potom hranaté čelo, nakonec černé obočí. Vstoupil do pokoje, lehl si ke mně, pohladil mě po krku a pak vyprávěl, co celý den dělal. A stále opakoval, jak moc mě miluje. Usínali jsme v objetí a já jsem cítila jeho teplo a něhu.

Tu noc jsem spala dobře.

Sestra se objevila hned následujícího rána a přicházela i další dny. Krok sun krok, vtančila do pokoje, jediným rychlým pohybem rozhrnula závěsy, otočka, demi-plié, šup, šup, změřila teplotu, pata, špička, cvak, cvak, čtyřbarevnou propiskou zapsala číslo na papír v nohách postele. Bez jediného pohledu, bez sebemenšího zájmu, že by mi třeba jen natřepala polštář.

Podobala se Louise. Měla stejně hustou ofinu, stejně černé oči, stejně pěkný oválný obličej, stejně živé pohyby, stejné záchvaty vzteku. Nakonec jsem se přistihla, že už na ni každé ráno čekám, abych ji mohla přivřenýma očima pozorovat.

Připomínala mi Louise… mladou Louise.

Stále jsme spolu nemluvily. Až se jednoho rána zastavila u mé postele.

„Už třikrát jste vrátila jídlo a ani jste se ho nedotkla!“

„Nemám hlad…“

„Ani na televizi se nedíváte?“

„Nemám chuť.“

Raději si večer v hlavě přehrávám vlastní příběhy… Příběhy ze světa svých snů, které se teď stávají skutečností… Každý večer přichází Mathias, ulehne ke mně, políbí mě…

Zazvonil telefon, ale nevzala jsem ho.

„Ani telefon nezvednete! To se cítíte tak slabá?“

Neodpověděla jsem. Kroužila kolem mé postele jako svědomitá, tvrdohlavá včelka.

„Takhle to dál nejde, musíte se sebrat! Vůbec s nikým se nebavíte. A to jste tady už osm měsíců!“

„Nikdo mi tu nevadí. Ale také mě nikdo nezajímá. To bude tím.“

Tvářila se tak smutně, že jsem projevila snahu.

„Už vám někdo řekl, že jste podobná Louise Brooksové?“

Byla příliš mladá na to, aby věděla, kdo je Louise Brooksová. Příliš mladá, aby viděla alespoň jeden její černobílý film.

„Často to teda neslyším, to je fakt. Vy ji znáte?“

„Přátelily jsme se, když jsem žila v New Yorku.“

Přestala poletovat kolem postele a naráz dopadla na paty. „Dovolíte?“ optala se a usedla na pelest.

„Povídejte…“

Rukou jsem jí naznačila, že ne, nemám chuť.

„Tak aspoň řekněte, jak jste se dostala ke Třem mečům. Proč?“

„Ne! Tohle prosím ne, to ne…“

„Jak je to vlastně dlouho, co už nepíšete?“

Jelikož jsem nereagovala, začala si odpovídat sama. Spíš se jen ptala.

„Od té doby, co jste nemocná? Ale vy přece nejste nemocná! Něco vás trápilo? Měla jste depku? Stalo se vám něco hrozného?“

Vyloudila jsem úsměv. Ano, dalo by se to tak říct. Měla jsem depku. Bylo to, jako by na mě padla olověná rakev.

„Už po ničem netoužíte, nemáte do ničeho chuť? Jednoduše se vám nechce žít. To já znám.“

„To se tak někdy stane. Stává se to všem, na tom není nic zvláštního.“

„Musíme něco vymyslet. Něco, abyste se vzchopila. Proč nepíšete? Na to nemáte právo – vy musíte psát!“

„To je moje věc!“

„Tak to teda ne! Víte vy vůbec, jak vaše knížky na lidi působí? Nemůžete to vzdát a psát si jenom pro sebe! Co vy víte, jak jedna vaše knížka změnila ze dne na den můj život… Proto jsem taky hned po nástupu zažádala, abych se o vás mohla starat…. Chtěla jsem vás vidět, poznat, jaká doopravdy jste…“

„Kolik vám je?“

„Čtyřiadvacet… Zachránila jste mě, ani o tom nevíte… A proto taky nedovolím, abyste tady jen tak pomalu dožívala!“

Ať si dělá, co chce! Jakmile odejde, nechám se opět hýčkat svými sny… Mathias teď přichází i ve dne… Stačí jen zavřít oči…

Od toho dne mě začala hlídat. Nutila mě jíst, chodit po pokoji, podpírala mě, když jsme se spolu procházely po chodbě. Stále obtížněji jsem se oddávala svému vysněnému světu. Každý večer jsem se snažila vyvolat z paměti Mathiase, Virgila, Khourrama, Waltera, Bonnie, Candy, Carmina, ale už se neobjevovali tak jasně jako dřív. Čím déle mě sestra nutila vrátit se do světa živých, tím mlhavější obrysy jejich obličeje dostávaly.

Ostříhala mi vlasy, nalíčila mi obličej, upravila obočí. Přinutila mě podívat se do zrcadla a jednoho dne mě donutila psát.

Postavila přede mě počítač, který si půjčila na sekretariátu, a zavelela:

„A teď začnete psát! A já si každý večer přijdu přečíst, co jste vytvořila. Tiskárnu jsem zatím nesehnala, ale nevzdávám to.“

Ten večer přízraky zmizely. Marně jsem zavírala oči, vyvolávala je z hloubi své paměti, prosila, aby mě neopouštěly. Odešly nadobro.

A tak jsem začala psát. Doslova pro krásné oči Louise mladší, jak jsem si ji překřtila.

Každý večer se otevřely dveře, Louise mladší se usadila v nohách postele, překřížila ruce a pozorně poslouchala, co jsem za celý den napsala. Kladla mi otázky a já – pokud to nebylo příliš bolestné – jsem na ně odpovídala. Občas jsem ale mlčela…

„Kdysi, před rokem, jsem prožila velkou lásku. Tak velkou, že jsem měla pocit, že se dotýkám nebe…“

Přesně tak by mohla začínat i moje kniha. Ale ne, napadla mě jiná, naprosto odlišná a poměrně banální věta. Odolávala jsem dlouho, ale nemohla jsem se jí zbavit – stále se mi vnucovala. Tak jsem nakonec podlehla a napsala:

To ráno zazvonil budík v růžovém kožíšku v sedm nula tři…

A pak už se vše odehrávalo samo… pod pečlivým dohledem Louise mladší.

To ráno zazvonil budík v růžovém kožíšku v sedm nula tři. Otevřela jsem jedno oko a spatřila před sebou velký pokoj bytu Bonnie Mailerové. Stojí v přízemí hezkého pětatřicetipatrového domu nedaleko rohu Lexingtonské a Padesáté šesté a postupně se stal mým newyorským útočištěm. Často jsme v něm bydlely spolu. Byla to naše základna, doupě dvou spiklenců, dvou nezávislých bojovných žen. Tak jsme se alespoň tehdy cítily - protřelé, ostré holky s nosem pěkně nahoru. Všechno jsme věděly, všemu jsme rozuměly. Při svých newyorských eskapádách jsem bydlela všude možně, pokaždé jsem se ale vrátila do tmavého dvoupokojového bytu Bonnie Mailerové. Nechala jsem v něm spoustu krabic, jejichž obsah neustále narůstal: milostné dopisy, prošlé vitamíny, novinové výstřižky, značkové svetříky, programy divadel, zápisníky, knihy, kazety, pinzety. Nad tím vším – i nad námi – bděl vrátný Walter, ne nepodobný po zuby ozbrojenému sicilskému kmotrovi.

Tento byt pro „svobodné dámy“ obývala Bonnie před tím, než potkala Božského Jimmyho. Přesněji, dokud se Božský Jimmy nesklonil před Bonnie alias houževnatost sama a nepožádal ji o ruku. Po osmnácti měsících čekání, kdy Bonnie (na pokraji zhroucení a s obličejem vypnutým díky péči plastického chirurga od vedle) v kalendáři černě proškrtávala každý den, kdy se Jimmy nevyjádřil. Po osmnácti měsících mohla konečně vydechnout své ano. Pečlivě okroužkovaná Mrs. Hallová následovala Jimmyho do jeho dvougeneračního domu vykládaného růžovým a bílým mramorem. Adresa Pátá Avenue naproti Central Parku byla dostatečně pádným důvodem, aby opustila pohodu svého „staropanenského“ příbytku. Bonnie by si jen tak někoho nevzala. Potřebovala muže bohatého, bohatého… a bohatého. Čilý, mazaný právník Jimmy splňoval všechny tři požadavky. Navíc vytušil, že pod kamennou fasádou pevnosti zvané Bonnie tluče dobře obhospodařované srdce. Srdce, které – odmítalo-li až dosud všechny ty bezvýznamné nešťastníky – spíše než city vzývá pravidla zdravého rozumu. Co by taky člověk ve městě, jakým je New York, dělal s nějakou přichudlou nulou, že? Nic. Anebo tak málo, že by láska brzy zašla na úbytě. A to doslova. Ale bohatý, velmi bohatý muž se vyzná a v rukávu má kromě trumfů i jiné roztomilé prostředky, které zmírní a snad i pozastaví ten neustále hlodající zub času. Bonnie si nicméně svůj byt ponechala (pro případ, že by Jimmy změnil názor a zapudil ji). Posléze, uklidněna nádhernými pugéty, které jí každý měsíc posílal k výročí seznámení, se rozhodla, že byt pronajme. Neprodá. Jeden nikdy neví. Odvrhnutá žena není nikdy tak na dně, aby nemohla opět vyrazit na lov. V New Yorku je hon na muže never ending story, a tak si Bonnie raději ponechala klidné místečko, kam by se jako výhodně rozvedená mohla uchýlit.

V mezidobí bylo třeba byt vyklidit. Celý. Skříně, poličky, šatnu. Uklidit. Přebrat. Vyházet.

Ten, kdo nikdy neuklízí, se nevědomky vystavuje četným nebezpečím, která se projeví hned, jakmile se rozhodne udělat ve věcech pořádek. Starý svetr, lahvička vyčichlého parfému, pomačkaný dopis; minulost se náhle vyvalí jako gin z lahve. Opravdovým kostlivcům ve skříni jsem prozatím unikla, odhalila jsem jen pár neškodných strašáků škodolibě připomínajících, jak ten čas letí. Ale bojím se dalších, a každý den odkládám úklid těch krabic na skříni. Jedné staré krabice, v níž na mě číhají stohy starých papírů a dopisů. Tuším, že se o bolestné vzpomínky roztříštím jako sklenice o kámen...

Tak jako včera.

Včera jsem si na Lexingtonské koupila deodorant Nivea. Pánský deodorant bez alkoholu ve flakónku barvy moře. Jen tak namátkou jsem sáhla do regálu a okouzlena barvou, zaobleným tvarem a nápisem na etiketě jsem ho přihodila do vozíku k vatě, papírovým kapesníkům, dóze s Nescafé a muffinům k snídani. Když jsem se vrátila k Bonnie do bytu, vybalila jsem nákup, otevřela flakón a…

Jeho vůně mě udeřila do nosu jako časovaná bomba.

Byl to on, vybavil se mi. On a jeho vůně. Vůně neústupného muže. Jeho úsměv, ústa, pohyb paží, gesto, kterým se po osprchování voněl právě tímto deodorantem. Vyhrkly mi slzy. Narazila jsem víčko na flakón – rychle, rychle vyhodit. A vynést odpadky. Ať mě ani nenapadne se pro něho vrátit a ještě jednou si přivonět. K němu. Nikdy, už nikdy. Už nikdy ten předem prohraný boj, do kterého jsem se po každém neúspěchu znovu a znovu troufale pouštěla. Vyhrál on. Já jsem utekla. Zničená, ale hrdá na to, že jsem odešla první. Dost vratká hrdost, když ji podlomí vůně jednoho modrého deodorantu…

Ve tmě slyším naléhavý hlas budíku, stále ještě zvoní. V New Yorku jsem tři dny a pořád jsem nevyklidila své věci. To jsem celá já. Dělám hrdinku, ale rozhodí mě kdejaká Nivea. Čichám si k prstům, hledám vůni ze včerejška… Pak je rychle schovám pod polštář rozhodnuta si je useknout, kdyby na nich opravdu ulpěla.

Dnes ráno mám schůzku s Joan.

Včera jsem se jí dovolala až v osm večer. Joan, Bonnie a já. Brázdíme New York ruku v ruce, jsme úspěšné, povznesené, bezstarostné. Město tepe pod nohama jako právě spuštěný, nabušený stroj. Jeho síla proudí i do nás: máme energii, chuť a drzost – Oh, New York, New York! Joan slaví úspěchy: na CBS, stanici zaměřené na dokumenty, má vlastní pořad. A když při teroristických útocích přišla o manžela, stala se z ní i pokladní Nadace World Trade Center. Její plánovací kalendář si nezadá s agendou prezidenta, v černém diáři nemá jediné bílé místo.

Telefon zvedla sama, odporná sekretářka Susan byla nejspíš zaneprázdněna likvidací dalších dotěrných a ještě dotěrnějších telefonátů. Oběd? Večeře? Svačina? Kafe? Výběr jsem nechala na ní a samotnou mě zajímalo, jak důležité místo mi ve svém nabitém programu přisoudí. Zítra v osm třicet, Cosmic Café na rohu Padesáté osmé a Broadwaye, ale jen na chvilku, ozvalo se a telefonát plynule přešel do výčtu pracovních povinností: v deset dvacet osm letím do Washingtonu, uložím urnu do památníku obětem, pak hned zpátky, v jednu obědvám s Billem Mayorem, pak jdu na kafe s Eddiem Wormsem, rodičovské sdružení, večer koktejl party v centru, večeře s Pierrem… No, tři čtvrtě hodinky si na tebe vyšetřím, dáme to kafe, ciao, ciao bella, love you.

Pak zavěsila.

Váhala jsem, jestli to byl dobrý nápad; za tři čtvrtě hodiny se dávné přátelství nejspíš neopráší… Uvažovala jsem, že zavolám ještě jednou a schůzku zruším, ale pak jsem si to rozmyslela. Jsi v New Yorku, kde se žije na dvě stě procent. Můžeš být ráda, že si tě do programu napasovala před boeing a urnu. Překonej pýchu, potlač hrdost, nejsi pupek světa. Láska hory přenáší, a ty ji ráda máš, tak sklapni.

Schůzka s Joan. V osm třicet v Cosmic Café na rohu Broadwaye a Padesáté osmé. Budík zlostně zvoní, jako by mi chtěl připomenout, že těch průtahů už bylo dost. Praštím do něho a jedním bosým chodidlem došlápnu na podlahu.

Past je nastražena, ale já zatím nic netuším.

Od této chvíle se mi všechno začne sypat pod rukama…

Virgile spí schoulený, jako by se omlouval, že na posteli zabírá příliš místa. I ve spánku se mračí a zatíná ruce v pěst. Včera se vrátil pozdě. Slyšela jsem, jak se potmě svléká, ale neprobudil mě. Je to silnější než on: rozhodl se, že ve městě, které nikdy nespí, nebude spát ani on. Ve dne v noci je připraven, nechce si nechat nic ujít. Nad ránem se vrací plný zážitků a u teplé kávy mi všechno barvitě líčí. V New Yorku je poprvé a zarputile se snaží urvat něco z každé schůzky, z každé poznámky. Jsem ráda, že je pořád v pohybu: připomíná mi odrostlé štěně, které si očichává neznámé místo, nasává stále nové vůně, nové pachy a za svítání se vrací s hlavou plnou hvězd. Využívám jeho spánku a lehce ho líbnu na rameno. Potom vstanu, jdu do kuchyně, postavím vodu na kafe a vklouznu do koupelny, kde mě do očí udeří ucpané umyvadlo. Nadávám, ale rozhodnu se: zuby si vyčistím nad vanou a připomenu Walterovi, že ještě pořád nezavolal toho instalatéra. Za oknem se ukáže kousek ocelově šedého newyorského nebe. Voda v umyvadle pořád neodtéká: prc, prc, mýdlové bublinky praskající na hladině upoutají mou pozornost. Dívám se na ně s odporem.

Walter je na svém místě, trůní za pultem hlavního vrátného u vchodových dveří. Tváří se důležitě, na sobě uniformu jako vždy. V tmavomodrém saku, bílé košili, kravatě s proužkem a s čepicí na hlavě připomíná linkového pilota. Staré rádio drží pohromadě jen silou vůle a gumičky. Je naladěno na CBS-FM, vyhrává zlatá šedesátá. No particular place to go, pěje Chuck Berry a Walter spokojeně pohupuje hlavou do rytmu. Ve svých šestaosmdesáti stále vládne nad životem v domě i nad skupinou šesti „hochů pro všechno“. S prací přestat nechce. Každé ráno navlékne uniformu a s lehkým srdcem nechá za dveřmi bytu manželku i věčně zapnutou televizi. Obojí ho nudí. Když mě uvidí, usměje se tak, že byste podle jeho chrupu směle pojmenovali všechny bílé klapky klavíru. V očích má jiskřičky. Hello, sweetie! Nice day today! Everything’s ok? Ne, Waltře, umyvadlo v koupelně je pořád ucpané. Kdy přijde ten instalatér? Zařídím to, slibuju. Ale to říkáte pořád! Ženy stále spěchají. Ale Bůh stvořil ženu k úplně jiným věcem… No tak, usmějte se, je krásně, svítí sluníčko…

Má pravdu, nechám to plavat. Zuby si budu dál čistit nad vanou s tváří těsně u kohoutku a oheň na sporáku rozdělám pomocí křesadla.

Nasávám slunce, město, vůni koblih linoucí se z vedlejšího coffee-shopu, cítím zatuchlé výpary z nedalekého vchodu do metra. Je osm hodin ráno. Manhattan zaplavily nevýrazné šedé postavy: spěchají do svých kanceláří. Ti nejmladší jen v košili s krátkým rukávem, ti starší v tmavém obleku. Do telefonu štěkají pokyny a volnou rukou si razí cestu, aby přišli včas. Co se vleče, neuteče, říkávala moje babička.

A já mám času dost. Čas je můj luxus, mé bohatství. Krášlím se jím namísto šperků, hovím si v něm jako v houpací síti. Dopřávám si čas k nicnedělání i čas k zamyšlení. Čím víc ho mám, tím víc do mne proudí zvuky, barvy, pocity, koření života – sladké i štiplavé. Pár starých alkoholiků, kteří spolu nasávají, ale jeden druhého už ani nevnímá, pes kňučící tak naléhavě, jako by toužil něco říct, holčička, která vyplázne jazyk na chlapečka v autobusu a pak si vykasá sukýnku… V hlavě mám tužku a tlustý zápisník, do nějž zaznamenávám všechny detaily, kterých si všimnu při svých toulkách. Jednoho dne se objeví v mé knize. Nikdy nevím jak. Ani proč.

„Dóbry – den – jak – ty – se – dnes – máš?“

Jsem na rohu Padesáté šesté a Lexingtonské, v obchodě s velkým neonovým nápisem UNIVERSAL MAGAZINES a mluvím s místním pákistánským prodavačem. Pokaždé když se zde stavím pro New York Times a Daily News, prohodíme spolu pár francouzských slov.

„Já – se – mám – dobře – je hezky – a – teplo“, skanduji, aby mi dobře rozuměl. Potěšeně odpoví, že dnes – 66 – stupňů – a – ne – moc – vlhko – to – bude – se – ti – líbit… A pak ještě zamumlá tou svou tvrdou francouzštinou: „V – čera – já – naučit se – minulý – čas – složený – já naučil jsem, naučil jsem se minulý čas složený.“

Povzbudivě se na něho usměju. Zpod pultu vytáhne starou francouzskou gramatiku pro středně pokročilé a strčí mi ji pod nos. Minulý čas složený sloves první slovesné třídy. „Co – je – to – první – slovesná – třída?“ zeptá se a nakloní hlavu na stranu. Ach jo. Do první třídy patří ve francouzštině slovesa jako zpívat, milovat, dýchat, laškovat, dávat, tancovat, zapomínat, zapomínat, zapomínat. Něco – jako – začínat – líbat? Anebo nepřestávat toužívat? No, spíš toužit. A vůbec, nějak moc se rozjíždíte, to už pro vás není. Souhlasně pokývá hlavou a nakloní ji na druhou stranu: „A co třeba… nakupovat?“ Jistě, nakupovat je sloveso první třídy, bravo! pochválím ho a rychle se natáhnu pro noviny. Na shledanou. Na viděnou zítra. „Ty – koupila – sis – novinu,“ odpovídá hrdě a čeká, co já na to. Noviny, opravuji ho, novina – noviny, to je množné číslo. „Rodina – rodiny, blbina – blbiny, hrdina – hrdiny?“ zkouší to, napjatý až k prasknutí. Ne, hrdina – hrdinové. V hnědých očích spatřím porážku, a tak rychle dodávám: „Vysvětlím vám to zítra, platí?“ Zítra – to je budoucnost? Ano, je.

Louise pilovala newyorský přízvuk na Broadwayi s jedním mladým číšníkem. Bylo jí patnáct a půl. Právě přijela z rodné vesnice do New Yorku a u barového pultu nad ovocnými sorbety ztrácela poslední stopy rodného Kansasu.

Na Louise myslím, když si v novinovém stánku povídám francouzsky se svým Pákistáncem. Na Louise myslím často, velmi často…

Jdu nahoru k Central Parku a zamířím do Padesáté sedmé, krásné ulice s luxusními obchody. Chanel, Prada, Gucci, Vuitton, Hermès. Krásná ulice, krásné dámy. A bohaté, moc bohaté. A hele, já už mluvím úplně jako ten pákistánský prodavač! Na protějším chodníku vykládají pouliční prodejci své pokoutní zboží. Za čtyřicet dolarů vám prodají imitace značek, za které v luxusních obchodech zaplatíte čtyři sta. Nebo čtyři tisíce. Často si říkám, že za značky utrácejí jenom blázni. Kdo si je může dovolit? A vůbec, proč jsou lidi tak ješitní a podřizují se značkám? Já, například, značky nekompromisně odstraňuji.

Jenom značky? Pche, ty jsi nekompromisní vždycky! Okamžitě a bez pardonů se zbavíš všeho a všech, hned jak se ti znelíbí, zašeptá tichý hlásek ve mně. Teď ne, mlč! nařídím mu, vypnu hruď a kráčím dál. Je krásně, mám New York sama pro sebe, jdu na kafe s Joan. Joan je značka „přežiju všechno“. Tři manželství, dva rozvody, jeden pohřeb. To když letadlo společnosti American Airlines narazilo cestou z Bostonu do Dvojčat a srovnalo se zemí US Steel Company, kterou řídil její manžel Tom. Právě se vzali. Tomovi bylo čtyřicet. Moc toho nenamluvil, jen s něžným obdivem pozoroval svou Joan, ženu mnoha tváří – rychlou, silnou, neskutečně zranitelnou. A ona ho přijala do svého života. Lehce udivená, protože už nedoufala. Nemělo to dlouho trvat… Neplakala. Joan nepláče nikdy, nemá na to čas. Opět vytáhla do boje. Válčí s životem, bojuje s pulzujícím městem, s časem, který letí, stravuje ji, ohrožuje. Joan nesmí zestárnout, tak to stojí ve smlouvě s televizí: první vráska a letí i ona. Joan bojuje se zaťatými zuby.

Pak probudím Virgila a půjdeme se projít po městě.

Nepřijela jsi kvůli procházkám, ale uklízet, ozve se zase ten můj rozumný vnitřní hlas. Přestaň! Uklízet začnu, až se mně bude chtít! Nechci se z toho vykroutit. Slíbila jsem Bonnie, že vyklidím byt, a taky to udělám. Ale teď mě nech, ať si vychutnám pohled na město probuzené do červnového rána. I ten chodník je po ránu odpočatý a mrakodrapy září v modrobílém světle jako drahokam.

Hlásek zmlkne.

Hrdě vztyčím hlavu, spokojená, že se mi podařilo umlčet to svědomité já. Kráčím dál, tělo se poddává rytmu města, kroky sledují takt udávaný New Yorkem. Mám zostřené smysly, dnes ráno mě láká úplně všechno. Po lidech se dívám s dychtivostí kanibala: všechny vysát. Do dna vychutnat teplý manhattanský vzduch, nasát pohyby lidí, vychutnat si pohyby mužů; jít do postele s tamtím, vypůjčit si neohrabanost tamté, ochutnat hebkost opálené kůže mladého poslíčka, který právě seskakuje z kola, anebo jen upravit cop blonďaté neznámé, jejíž pokleslá ramena křičí úzkostí. Milenec nedorazí. Mám chuť ji uklidnit, přesvědčit ji, aby znovu zvedla hlavu. Tančím ulicí, všem kolemjdoucím skládám účty; úsměvy, díky i odpuštění rozdávám po hrstech. Jsem neodolatelná, spokojenost sama. Krev mi buší ve spáncích, mění se v mízu; jsem baobab, jehož kořeny jsou schopny pohnout manhattanským chodníkem.

Podobné záchvaty občas mívám. Nesmyslná radost, radost ze života, chuť od všeho si vzít, od všeho ochutnat, všechno rozdat… Přichází to na mě s něžným červnovým vánkem. Stačí jen pohled na žlutý taxík parkující na rohu, chvějící se listy stromů… Jsem notou znějící v harmonii světa, jsem krásná, dobrá, ohromná; struny mého těla se rozezní melodií universa a nesou ji dál. Může to trvat minutu, hodinu, dvě, ale vždycky si užiju každičkou chvilku. Na chvíli přemůžu čas, donutím ho roztáhnout své ztuhlé tělo a nechat trochu místa pro nadšení, radost, životní energii.

Po Manhattanu pluji kroky takřka tanečními: stepuji po chodníku, přelétnu křižovatkou, krok sun krok, výskok…

To ráno, krátce před půl devátou, si kousek od rohu Padesáté osmé a Broadwaye pobrukuji Virgilovo oblíbené: „život je krásný, život je krásný“. Tak při mně stůj, New Yorku můj, jsem tady zas, znám každou tvoji křižovatku, ulici i zkratku! Neschováš přede mnou žádnou novou budovu, adresu ani výlohu, jsi kolébkou mých zážitků a hrobem mých vzpomínek. Ten sesychající strom byl svědkem mého prvního newyorského polibku. Právě jsem přijela. Jmenoval se Paul, měl vlasy barvy obilí, studoval fyziku na Princetonu. Před tamtou francouzskou restaurací jsem si začala s Allanem. Poprvé jsme se rozešli ve frontě před tamtím kinem a tam dál, pod obloukem na Washington Square, jsme se poprvé usmířili…

Tyhle vzpomínky už nebolí. Ořezala jsem jim ostny, zvykla jsem si na ně, nebráním se jim… Vlastně je mám ráda. Patří ke mně, jsou jako cukrátka, jejichž nakyslá chuť mi sice občas vžene slzy do očí, hlava se z nich ale dávno netočí.

Kráčím zvesela a s lehkostí, svět i dnešní den mám zcela ve svých rukou. Joan, Virgile, kafe, noviny, Central Park, výlohy na Páté Avenue, autobus M4 směr Houston Street, hamburger v Broome Street Café: vše jde podle plánu.

Virgile pije ledovou Colu, jí hamburgery, chlebíčky s majonézou, banány, čokoládové koblihy. Všechno si vychutnává se zbožnou úctou a slastně přitom přivírá oči. Virgile je blázen do muzikálů, kupuje všechny pecky letních hitparád a pak si je zpívá pod sprchou. Virgile čte všechny knihy, dívá se na všechny filmy, chodí na všechny divadelní hry a všechno si do detailu pamatuje. Bezchybně určí režiséra, obsazení, rok i místo premiéry. Virgile je chodící encyklopedie. Svou práci bere velmi vážně. Nic jiného vážně nebere. Když se soustředí, vyplazuje jazyk – chovanec pomocné školy hadr. Virgile usíná u stolu s hlavou v dlaních, musím do něho strčit, aby se vzpamatoval. Virgile se obléká v H&M a geluje si vlasy. Virgile mě bláznivě miluje, ale nikoho si nepustí k tělu. Při sebemenším pohlazení znervózní: začne máchat pěstmi, trhat hlavou i rameny. Při každém polibku musím postupovat velmi obratně, nenápadně. Jinak vyděšeně uskočí, přestane si prozpěvovat a vrhá kolem sebe zamračené pohledy. Na každý dotek reaguje, jako by mu šlo o život. Kašlu na to. Virgile mě miluje, vím to, a tak mi to vyhovuje.

Jo, zapomněla jsem, Virgile se bojí koček. Jakmile se k němu nějaká přiblíží, vyskočí na židli.

V mém životním katalogu patří Virgile do složky „šťastné okamžiky“. Miluji jeho výlevy i jeho zábrany.

Až se vrátím, vylíčím mu svoji procházku po Broadwayi, popíšu tu mýdlovou bublinu, která mě obklopovala, pocit, že jsem královnou světa. Změří si mě trochu závistivě, ale radostné plamínky v jeho očích mě donutí příběh ještě přikrášlit. Přidám srážku dvou taxíků, opuštěnou žirafu, která si mně lehla k nohám, kapelu jamajských trpaslíků koncertující pod širým nebem, ozbrojeného muže, který přemohl dva policisty, jen aby mě mohl převést přes přechod, když blikla zelená. Ještě, ještě, zašeptá, a já mu ráda vyhovím. Jen když bude mít radost.

Louise také ráda poslouchala mé historky. Po telefonu. Každé odpoledne, přesně o půl třetí.

Chtěla vědět všechno. Každý detail jí dával zapomenout na lůžko, vytrhával ji z otupělosti staré nemocné ženy. Byla jsem pro ni vyslankyní světa pocitů a ona se dožadovala každodenního čerstvého přídělu. Jaké to bylo včera večer? Měla jsi umyté vlasy, kapku parfému za uchem? A rtěnku sis dala tmavou nebo světlou? Oblékla sis šaty nebo džíny? Oslovil tě první? A co ti řekl? Šla jsi k němu? Jak líbal? Šel hned na věc? Voněl? Mluvil při milování? Francouzsky nebo anglicky? Co říkal?

Detaily, chci slyšet detaily, říkávala. Dobře víš, že v životě jsou nejdůležitější detaily.

Když jsem se opozdila, ozvalo se na druhé straně telefonu rozmrzelé: „No jistě, zapomeň na mě, jsem stará troska, klidně mě nech umřít… A až přijdeš příště, přines mi revolver, ať se můžu rovnou zastřelit.“ Lou-i-se, říkala jsem, nedramatizuj to, prosím, vždyť ti přece volám, jen trochu později. Ale já na to čekám od půl třetí! Tvrdnu v posteli a čekám, copak to nechápeš? Když je ti sedmdesát šest, nejsi k ničemu. Jsi stará, seschlá, vrásčitá, prolezlá revmatismem a melancholií.

Louise… Co všechno se za tvým jménem skrývá… Lou jako Lulu, i-i-i, jež jsi odmítala vyslovovat, zze jako déšť v Rochesteru; kapky bubnující do oken tě přiváděly k šílenství.

Žena mrzutá, bez života, žena velkolepá s věčným smíchem na rtech. Má nemilosrdná společnice, jíž jsem bez obalu svěřovala ty nejintimnější zážitky. To se pak v černých očích zažehly plamínky a ona zapomněla na přítomnost, na tu postel plnou slovníků, ve které trávila celé dny. Historka s Niveou by se jí líbila. Bezcitně a naplno by hned řekla, že tohle není láska, to je chtíč; fyzická rozkoš rozdmýchaná tělem muže, kterého nemůžu mít. Ženě nestačí muž, který ji učiní šťastnou, žena touží do muže proniknout, vlastnit ho… On to věděl, proto si tě držel od těla. A právě to tě připravilo o rozum, chudinko moje.

Zatímco bych si vše mlčky promýšlela, pozorovala by mě, na ústech ten podivný, chvějící se úsměv, kterým se oháněla stejně obratně, jako se jiná ovívá vějířem.

Roh Padesáté osmé a Broadwaye. Když zvednu hlavu, vidím před sebou dlouhý trojúhelník Cosmic Café. Ve spěchu z něho vycházejí muži s kávou v kelímku a zabalenou koblihou: rychle se nasnídat, než opět zapnou počítač a začnou sledovat stav na burze. Udivuje mě, že vypadají všichni stejně. Možná je v kanceláři od sebe rozeznají, na ulici jsou ale jeden jako druhý. Slepě mě míjejí, nevidí dychtivé pohledy, které na ně vrhám; netuší, s jakou chutí bych se do nich zahryzla. Číhající samice je nechává v klidu, jediné, co je zajímá, je rentabilita.

Poraženě zavřu oči. To už znám. Tady se muži na ženy nedívají. Zde není místo pro pomalou, postupně sílící touhu, jež vyústí do slastného stenu, malátného ukojení, umdlení, drsného probuzení.

Zavřu oči a znovu je otevřu. Mohly uplynout tři vteřiny, víc ne. Tři vteřiny, které mě vrhnou do pasti nastražené na rohu Padesáté osmé…

Tři vteřiny… a past zaklapne.

Její těžká čelist mě praští po hlavě.

Ta bolest je oslepující.

Mýdlová bublina se rozprskne o obrys postavy stojící zády. Béžové kalhoty, modrá košile s vyhrnutými rukávy, široká ramena, býčí šíje, podpatky zaryté do chodníku, vypjatý hrudník. Zlatokop vychutnávající ženy se stejnou dychtivostí, jako se vyprázdní sklenice piva. Jen si otře rty a zas obrátí svůj planoucí pohled k dolu, na jehož dně čeká valoun zlata.

Past zaklapne a svírá tak, že nemohu dýchat. Stojí přede mnou. Muž vonící deodorantem Nivea.

V duchu si opakuji jeho jméno, protože tomu nemohu uvěřit. Ma-thias? To nemůže být on. Co dělá tady, v New Yorku? Naposledy jsem ho viděla před rokem v Paříži. Byla to náhoda. Žil v Londýně a přijel zjistit míru škod, které napáchala jeho nepřítomnost; vyslechl nářky jedné zamilované ženy a když se dostatečně uklidnil, zase odjel.

Odmítla jsem před ním obnažovat své rány. Seděli jsme proti sobě na terase jedné kavárny a opatrně se měřili pohledem. Snažili jsme se o veselý tón. Bájila jsem o neskonale šťastném vztahu s mužem, kterého jsem si právě vymyslela. Chtěla jsem mu ublížit. Odpálkovat ho tak, aby se už nikdy nevrátil. Aby se už nikdy neopakovala ta štvanice, nekonečné utrpení, které nic nemůže zmírnit, žádný muž ho nezahojí a nelze se ho zbavit, ať se snažíš sebevíc.

Snažila jsem se rok! Nedělala jsem nic jiného. Rok jsem tvrdě pracovala na tom, abych na Mathiase zapomněla.

Vchází do Cosmic Café. Nemohu se hýbat, nemohu utéct. Když se pohnu, možná si mě všimne a já nebudu vědět, co mu říct. Všechny zbraně jsem nechala doma. Sluší mi to aspoň? V euforii mýdlové bubliny jsem si připadala neodolatelná, ale teď jsem na vážkách a nenápadně pozoruji svůj obraz ve výloze. Narovnám se, vtáhnu břicho, načechrám vlasy, ale výsledek mi přijde tak ubohý, že toho zase nechám. Třesu se po celém těle: hlava, ruce, ramena, nohy mi bezvládně visí. Připadám si jako rozbitá loutka. Chybí jak provázky, tak loutkoherec, který by mě oživil. Nechci, aby mě takhle viděl, aby si všiml, jak hladově ho pozoruji. Chci ho, ještě pořád ho chci.

Hladovím po tom muži, který umí jen odmítat. Který se nikdy nepoddá. Který si vezme úplně všechno a bez jediného slova zmizí.

Vždycky.

To, co mě za ním žene, možná není láska; snad je to jen nějaká její divná obdoba. Vzpomínka na tělo, které ve mně rozpoutalo bouři. Navždy otevřelo hlubokou trhlinu, zpustošilo mou hrdost, sebeúctu, mé štěstí; dávalo mi rozkoš plnou slz, bláta, ran, náhlých záblesků; měla jsem dojem, že si mě k sobě přitahuje sám Zeus. Mohutné, rozložité tělo, ruce, ve kterých jsem se ztrácela, ústa diktující vlastní zákony, jimž jsem se pokorně podvolovala. Ten pocit poražené ženy ve mně stále vyvolává chvění, z posledních sil se ho snažím zapudit.

Takže se ani nehnu a toužím splynout se zdí kavárny.

Vzpřímeně čekám, až můj přízrak vyjde.

Vynoří se s kelímkem kávy v ruce, ukusuje pocukrovanou koblihu. Ostří jeho zubů se mi zaryje do tváře. Těsto se trhá pod břity, jazyk zachycuje krystalky cukru uvízlé na rtech.

Jen taktak udržím rovnováhu nad propastí, která se ve mně otevírá. Mám sto chutí se k němu vrhnout. Naposledy.

Jenom jednou, tak jako tenkrát…

Ještě, prosím…

Ještě trošku…

Ještě trošku té pochybné, tíživé rozkoše! Chtěla bych ji natáhnout, tak jako skláři natahují roztavené sklo… Až na věky, amen. Ještě pár chvil bez ostnatých drátů zabodávajících se do duše… Chci znovu objevit své druhé já, chci ještě trochu té síly, před kterou jsem se skláněla, pro kterou bych se zřekla veškeré své hrdosti. Jen kdybys byl chtěl.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

kapitola 1

kapitola 2