Ján Vilček

Hal a Partňa, anjeli

2014

Ukážka z elektronickej knihy

Autorské práva

Eknihu Hal a Partňa, anjeli napísal © Ján Vilček, MMXIV; Obálka: © Druska Books, MMXIV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-8171-016-2

O knihe

Kniha „Hal a Partňa, anjeli“ pôvodne vznikala ako postupne pribúdajúci seriál krátkych častí na blogosfére. Nie je to „klasická“ kniha, ani jej forma nie je v podobe plynne nadväzujúceho deja. V podstate by ste mohli, ak by ste chceli, skákať textom ciki caki – najprv v strede, potom vzadu, kúsok vpredu – alebo – po krátkych častiach… Ako keď pijete bilynkový čaj po dúškoch, a nie na ex ako pri pive. Tak či tak, čitateľom prajem estétsky dobrú chuť pri čítaní.

Bľaboty, šepoty a výkriky

Dvaja stratení anjelíci – čo anjelíci – anjeliskovia jedni, ktosi kdesi v akýchsi divných časoch ich tu zabudol a oni si teraz lietajú, behajú, vystrájajú, užívajú si a všeličo iné robievajú… Ale nikto sa im do toho nemieša. Občas sa len tak bavia, občas r ozprávajú hoci aj dve na tri, občas si iba ticho pomlčia, no, vždy niečo a zakaždým je to takmer bez následkov.

Bohu vďaka! Márnosť nad márnosť, okrem Boha milovať a Jemu slúžiť v láske.

* * *

Hal je ten starší anjel, aj keď – ako vravieť o veku u tých bytostí, čo žiadny vek nemajú? Ten druhý anjel v poradí je Partňa. On je za osemnásť a ten prvý za dvadsať bez dvoch. Keď by ich niekto predstavoval, určite by to znelo nejako podobne: „Toto sú naši drahí ve ľmo milovaní anjeli – Hal a Partňa, pozor, nemýľte si to s pojmom halapartňa… “

Včera napríklad priletel Partňa za Halom a takto mu bľabotal : „Predstav si tých človiečikov bláznivých! Jeden z nich písal do novín, že sa strašne prestrašne čuduje francúzskym novinárom a iným kultúrnym pracovníkom za to, že vyzývajú na obranu a aj ochranu slobody prejavu. Však vieš, že pred nejakým časom to tu vypuklo s tými protiislamskými karikatúrami, čo sa potom ľudia na Arabskom polostrove na povel svojich duchovných imámov rozčuľovali, ale nielen to, aj nezmyselne podpaľovali autá a obchody, ba dokonca na povel či rozkaz iné somarinky vyvádzali. Pripadalo mi to ako za čias Sodomy a Gomory, keď sa schyľovalo k ich zničeniu. “

„No a čo má byť?“ znechutene po šepkal pomedzi zuby Hal. „Nepoznáš ľudstvo? Nič nové pod Slnkom … “

„Nuž hej, ale nenechal si ma dohovoriť. Onen spisovateľ v novinách tvrdil, že čo by to bol za Boh, ktorý by nemal rád, pardón, ktorý by nemiloval aj nevercov, či inovercov. Rozumieš, čo ti hovorím?“

Hal sa náramne rozrehotal a takmer vykríkol: „Jasné! Už chápem.“

Chvíľu bolo ticho. „A čo má byť?“ dodal znova po šepky.

„No, uverejnili to najvplyvnejšie slovenské noviny a vehementne tvrdil, že Boh by nebol Bohom, keby nemiloval aj tamtých, čo sú vyznavači Alaha, alebo tí, čo vôbec neveria. Ešte ti to nedošlo?“

„Ale ty ma otravuješ s takými zhovadilosťami. Priznaj sa, ty sa nudíš? Alebo ma za každú cenu chceš nas……srdiť.“

„Poznáme sa, nie? Nič také! Chcel som ti len ukázať, že za tie stáročia sa títo pseudointelektuáli ničomu nepriučili. A stačilo by, keby sa spýtali európskych teológov, ktorí už v múdrych knihách spísali atribúty Boha.

Boh je absolútne nezávislý od toho, či Ho budú milovať alebo nie, či sa z neho budú smiať alebo nie, či niekto bude proti Nemu alebo nebude proti Nemu, či si na Neho niekto spomenie alebo nespomenie a tak ďalej a tak donekone čna… On je naplnením Seba samého, sám Sebe plne vystačí, On už nič k svojej dokonalosti navyše nepotrebuje…“ Toto bolo takmer ako výkrik.

„Áno, Partnička, áno, Partňa, to sme sa naučili ešte pred tisícročiami, Boh sa zo slobodnej vôle rozhodol darovať ľuďom, napriek tomu, že vedel, ako ľudia dopadnú v priebehu časov, že ho budú zrádzať, že budú hriešni, že budú sprostí a hlúpi, bla bla, bla bla, jednoducho, tak chcel a urobil dokonale pre to všetko. Jediné, čo Ho zaujíma, je, či sa naučia za mikročasík svojho krátkeho životíka rozdávať to málo, čo majú, čo od Neho dostali ako dary, talenty, danosti, gény a tak podobne…

A už ma neotravuj, dobre? “ znova šepkal.

„Hal! Ty… hádam nechceš zase spať, čo? Ale, kto vysvetlí tým arabským exotom, že Boh by po nich nemohol nikdy chcieť, aby sa oblepili výbušninami okolo svojho pása, aby boli hrubí násilníci a tyranskí k svojim vlastným ženám a čo ja viem, čo ešte?“

„Na to sú proroci, apoštoli a cirkevní činitelia, fakt ma s tým neotravuj.“

„Cirkevní činitelia sa tu starajú viac o to, ako zakamuflovať predaj desiatok hektárov cirkevného majetku za desiatky miliónov, a to za majetok, ktorý im vôbec nepatril a ani patriť nikdy nebude…“

„Na to tu majú svetskoľudskú spravodlivosť, súdy, políciu, prokuratúru, vyšetrovateľov a novinárov, nech si to sami vyriešia. Ak s tým prestaneš, som ochotný dať si partičku šachov, hmmm? Berieš?

Ak neprestaneš, premením sa na igelitové vrecúško a zostanem tak až do predčasných volieb…“

„Hal, ja ťa nespoznávam. Ty, ktorý si vždy taký aktívny a teraz zrazu kašleš na tento svet?“

„Svet má dosť svojich mechanizmov na samoreguláciu.“

„Ale to nie je pravda! Ak s tým niečo neurobíme my, ľudia prídu o slobodu prejavu, nastolia pomaly a nenápadne policajné a totalitne kontrolovateľné režimy, a to bude hacaprca na pohľadanie.“

„A nehovoril ti to už kedysi Pavol? Ten, čo z toho koňa spadol?“

„Ale stále ma nechceš vnímať naplno.“

„Ja chcem, ale ty zabúdaš, že ľudia potrebujú trpieť, ba sa aj dobrovoľne nechajú klamať svojimi politikmi a nenásytnými vykorisťovateľmi, je to tá istá pesnička, ako kedysi v Jukatáne, alebo ako kedysi v perzskom Bagdade, potom v Číne a všelikde inde. Akurát sa menia kulisy a drobné taľafatky.

Ľudská vzájomnosť a láska je príliš krehká vecička, občas mľandravá a hynie na detské choroby. Jeden deň ti sľúbi nápravu a druhý deň sa tvári, že čo si to vymýšľaš, ja že som to sľúbil? Ale prosím ťa, ja som ťa chcel naučiť loviť ryby a ty chceš teraz pomoc? Bude pol hodinu rozprávať, hodinu všakovako kikiríkať, len aby nemusel skutočne načrieť do vlastného času, do vlastného potenciálu, do svojej sily, jednoducho je vynaliezavý, vymyslí si niečo, potom sa pôjde vyspovedať a domnieva sa, že je všetko v najlepšom poriadku, lebo mu zabudli povedať, či skôr on zabudol, že to samotné nestačí, ak to negatívne, kým sa dá, sám neuvedie do primeranej harmónie. A už si ma dosť vyrušil. Ja sa dekujem.

Arideverči!“

„Hal, to mi nemôžeš urobiť! Ja si ťa nájdem… Ešte som ti chcel povedať, že dnes je svetový deň poézie, mám pre teba novinky z básnickej tvorby, tu ti majú toľko básnikov… Len jednému nerozumiem, prečo poeti patria medzi tých najchudobnejších občanov na svete…“

Partňa sa chvíľu pozeral do diaľky. Prekvapene.

„On ma tu naozaj nechal! On ma tu nechal. Teda toto?! Takže si zájdem k rieke Nitra. Pozriem sa, či tunajšie kačice a čajky nemajú kýchavú chrípku.“

Bľaboty, šepoty a tak…

Dvaja stratení anjelíci – čo anjelíci – anjeliskovia jedni… Ktosi, kdesi, v dávných časoch ich tu zabudol a oni si tu lietajú, behajú, vystrájajú a všeličo iné robievajú… A nikto sa im do toho nemieša. Občas sa len tak bavia, občas trepú dve na tri, občas iba mlčia. No, vždy niečo. A zakaždým je to bez následkov. Hal je starší. Partňa je mladší, hoci o veku je ťažké hovoriť, keď sú to anjeli.

* * *

„Kde si bol tak dlho?“ spýtal sa nespokojný Hal. Práve precízne odrezával vrchnú časť lebky neznámeho muža, aby svojmu pohľadu odokryl jeho mozog. Nakoľko to robil na atomárnej úrovni, rez bol hladký a silou vôle zabránil krvácaniu. Muž sedel absolútne pokojne, ako keby bol jemne omámený.

„Fíha! Hráš sa? Alebo si to pripravil pre mňa?“ jemne pošepkal Partňa, potom sa mierne naklonil, aby lepšie videl prekrvené časti mozgu, aj jeho zaoblenia.

„Poznáme sa už večnosť a ty sa ma pýtaš?“ akoby zabľabotal, lebo mal mierne povytiahnutý jazyk, takže mu nebolo okamžite rozumieť.

„Hal, ale to nie je s kostolným poriadkom…“ pošepkal Partňa.

„Nič sa nedeje, skúmaný subjekt dobrovoľne súhlasil, že môže byť predmetom tohto bádania. Tam na stole je jeho písomný súhlas.“ Hal mrkol na stôl, akoby sa chcel presvedčiť, či je to stále pravda.

„A povieš mi, načo si pripravil túto akademickú parádu?“ Partňa bol mierne nesvoj, za tie stáročia už čosi spolu zažili.

Hal polkrokom poodstúpil a teatrálne predniesol: „Ajhla, človek!“

„Ale to sme tu už mali, bratček môj! Aj keď nie práve takto, ale pravdu vieme naplno, až po úroveň molekúl.“

Partňa sa poškrabkal po svojich blonďavých vlasoch, sťaby sám cítil pomyselnú otvorenosť holej ľudskej lebky.

Jeho šaty sa menili z brnenia na halenku, potom na sako s riflami, aby skončil oblečený do japonského kimona a ešte – naplno sa roztiahli jeho nádherné biele krídla – no iba na okamih na dva a zase bol oblečený ako ktorýkoľvek iný mladý muž vo veku vysokoškoláka.

„Predstav si, chvála Bohu jedinému, úžasné dielo z vodíka, kyslíka, dusíka, uhlíka, sem tam nejaké stopové prvky, organizácia hmoty na hlboko precíznej úrovni, to všetko pod rádom genetickej informácie, zavŕšené časopriestorovým kľúčom a obdarené nesmrteľnou dušou od samotného Pána Boha.

Partňa, predstavujem ti človeka v plnej paráde! Mozog, ktorý som tu poodhalil, je čosi ako hardvér pre počítač. Ale bez duše, toho božského daru, by to bola len kopa biologického materiálu, ktorý by sa zakrátko začal rozkladať a ktokoľvek by bol nablízku, musel by alebo zutekať, alebo zvracať.“

„Stále neviem, k čomu to bolo dobré,“ nedal sa odbiť Partňa.

„Človek je stvorený a aj zostrojený na podmienky tejto planéty, tejto zemskej gravitácie, je tu doma, ale zároveň svojim druhom ubližuje tak a do tej miery, že ani sám diabol by nevymyslel toľko utrpenia!

Pozri, tento tu, študent Emil, znásilnil svoju sesternicu a v domnení, keďže ho neudala, že všetko pôjde naďalej úplne hladko a bez akýchkoľvek problémov. Ale pozri tu – vľavo – je zárodok budúcej mozgovej príhody, miniatúrna zrazenina. A aby to nebolo málo, tak tento čiperný a šikovný študentík pohŕda všetkými ľuďmi, ktorí nie sú tak talentovaní, ktorí nie sú spoločensky na jeho vysokej úrovni, opovrhuje nimi a v prvej tretine pečene sa už začal proces bujnenia rakoviny.

Samozrejme o tom nemá vôbec ani potuchy.

A do tretice – závidí oveľa úspešnejším a majetnejším ľuďom, než je on sám, čo automaticky naštartovalo proces samozničenia, ktorý bude dlhodobý, ale po jeho postojoch a správaní nezadržateľný. Boh mu dal desiatky rôznych znamení, že sa má napraviť, ale jeden za druhým ich odrážal, ako keby šlo o tenisový zápas, kde musí odpinknúť loptičku…

Je to úchvatné!

Jeho anjel strážny sa môže pokojne odsťahovať naspäť do neba, zrejme bude poverený ochranou nejakého iného jedinca, napokon, proti slobodnej vôli ochraňovaného človeka nič nezmôže… A má tú smolu, že hreší proti Duchu lásky, takže odhadujem, najneskôr do mesiaca by sme ho mohli stretnúť na onkologickej klinike v Bratislave.“

Partňa sa takmer zabudol znova spýtať na to isté, ale nechcel rušiť brata pri zahojovacom procese. Hal vzal vrch lebky a silou svojej vôle prinútil zostatok tela prijať dočasne oddelenú časť. Teraz by už nikto nezistil, že bolo niečo oddelené. Hlava ako jeden celok bola znova pospolu.

„No čo, ešte stále chceš vedieť, k čomu to bolo dobré?“ spýtal sa Hal úplne pokojne, vyrovnane.

„Viem, ďakujem Bohu stále a mám obrovskú radosť z toho, že sme obstáli v skúške vernosti Najvyššiemu,“ rovnako čisto pošepkal Partňa.

Hal sa obrátil k študentovi Emilovi. Mierne sa k nemu zohol, aby sa im stretli oči na jednej úrovni: „Na všetko, čo sa tu odohrávalo, zabudneš. Cítiš sa lepšie, si odpočatý…“ luskol prstami a Emil zrazu zmizol.

Emil bol vskutku nadobro preč.

„Aj tak je obdivuhodné, koľko možností má človek k tomu, aby sa zachránil!“ Hal si sadol a dlho, predlho sa díval akoby doprázdna. Len Partňa a Najvyšší by mohli vedieť, kam sa práve vhĺbil a čo si vlastne prezerá.

Lenže Partňa to nikomu neprezradí. Nechce.

Žiadne bľaboty, šepoty, ani výkriky…

Dvaja stratení anjelíci – čo anjelíci – anjeliskovia jedni, ktosi, kdesi, v akýchsi dávnych časoch ich tu pozabudol a oni si tu lietajú, behajú, vystrájajú a všeličo iné robievajú… A nikto sa im do toho nemieša. Občas sa len tak bavia, občas trepú dve na tri, občas iba mlčia. No, vždy niečo… a zakaždým bez následkov. Hal je starší. Partňa je mladší, aj keď – o veku je ťažké hovoriť, keď sú to anjeli.

* * *

„Kde sme?“ spýtal sa Partňa svojho brata.

„Však vidíš, nie?“ usmial sa Hal na zadnom sedadle super-bavoráka a hneď dodal: „Pokojne, nepočujú nás, takže… Aby si bol v obraze. Vpredu sedia bratranci Jozef a Jozef, akurát, že jeden je Wolf a druhý je Lychnis.“

„Ale tých sme už riešili, nie? Obaja boli kedysi významní šéfovia ministerstiev tamojšej vlády v bájnej Atlantíde,“ uisťoval sa Partňa. Trocha ležérne, lebo zároveň sledoval ubiehajúcu krajinu okolo, sem tam si upravoval golier na rozopnutej košeli, až ho to naštvalo a čírym prianím zmenil košeľu na bezgolierovú.

„Ešte doplním,“ vraví Hal, „Momentálne čakajú na telefonát k niekomu, kto momentálne vlastní prenosný počítač šoférujúceho Jožka…“

„Ahoj Luis, volám ti kvôli laptopu, ktorý som ti požičal,“ zreteľne hovorí Lychnis, „Mám tu práve bratranca a potreboval by na tento víkend niečo napísať… Ty ho nepotrebuješ mimo svoju smenu… šlo by to, požičať mu ten laptop nejako, čo?“

Hlas z reproduktora: „Ale áno, samozrejme by to šlo, povedzme, o štvrtej či o piatej hodine popoludní? A vráti mi ho ráno pred ôsmou hodinou, no a na víkend takisto…“

„Nič z toho nebude,“ šepká Hal Partňovi, hoci aj tak by ho nepočuli.

„Wolf mu nediplomaticky a na plné ústa v nedeľu povie, že sa mu nedá veriť, že ho viac nechce ani len vidieť, lebo ho Luis bude päťkrát za sebou zavádzať…“ poznamenal Partňa.

„Ja by som mu povedal oveľa tvrdšie. Luisovi nemožno veriť ani vtedy, keby zahlásil v spoločnosti DOBRÝ DEŇ…“ zasmial sa veselo Hal.

„Ale čudujem sa, že Lychnis o tom nemá ani tušenie. Obchodní riaditelia by mali svojich partnerov lepšie poznať…“

„Mňa viac škrie, že nie raz, nie dvakrát… sa ho Wolf zastával u Najvyššieho, prosil o jeho záchranu, o jeho zdravie a tak podobne…, ale pozri, jeden je v balíku a v absolútnej ekonomickej pohode, druhý zas v samom trápení, aj teraz ho bolí zub vľavo hore a jediné topánky má súce na vyhodenie na smetisko. Koľkokrát som ti vravel, Partnička, že ľudský druh je na zvracanie? Aj zaznávané kojoty spolu lepšie držia než ľudia!“

Dlhú chvíľu spolu sledovali bratia rozhovor obchodného riaditeľa, ktorý počas šoférovania vybavoval najrôznejšie poodložené či zabudnuté telefonáty, všakovaké podnikové záležitosti.

Hal zatiaľ preskúmaval vnútro jeho tela a hľadal budúce možné ohniská vážnych telesných problémov, ale oveľa viac ho zarazil prieskum jeho duše. Povrchnosť, zanedbávanie iných ľudí a jemný nános odpornej pýchy, za ktorú by sa nemusel hanbiť ani kráľ dávnej Babylónie.

Ani ten sa nedožil príliš vysokého veku.

Partňa zas chvíľu skúmal vnútorné problémy chudobného Jozefa Wolfa. Hneď si všimol začínajúci ľadvinový kameň, preto vnikol svojou rukou do jeho vnútra a vybral mu ho. Ešte upravil energetickú hladinu ochranného puzdra a nazrel aj do hĺbky duše – zbadal tam strach, veľmi malú sebadôveru, čiastočne aj netrpezlivosť, ktorá rastie po toľkých nezdaroch, ale túto oblasť nechal tak.

„Mohli by sme už ísť, nie?“ spýtal sa Partňa.

„Ponáhľaš sa niekam? Je tu primerane teplo, debata je veľmi zaujímavá… A bohatší Jožko práve pracuje na tom, aby pripravil významný biznis pre ich firmu,“ Hal bol s celou situáciou nanajvýš spokojný.

„Vieš aj to, ako to s nimi dvoma dopadne?“ skúšal kolegu Partňa.

„Viem, ale nepoviem. A ty vieš, kto z nich je na tom lepšie?“ Hal samozrejme vedel, ale chcel sa trocha „pohrať“.

„Wolf, isto Wolf. Jednak to videl tam hore, ale aj – z mála vie nezištne dať všetko, nekalkuluje ako jeho mladší bratranček. Je srdečnejší, preto sa mu viac odpustí, v druhom vidí samotného Boha a… biznismena chráni jedine karma jeho najmladšieho syna.“

„Udrel si to…“ Hal urobil miniatúrnu pomlku, „…priamo po hlavičke.“

„Neteší ma to, absolútne nie. Wolfov brat to urobil oveľa horšie, ten ho poslal do pekla, či kam… Mal si pravdu, ľudské plemeno, koľko času a nervov stojíš!“ Partňa sa uškrnul a venoval sa radšej kráse ubiehajúcej krajiny. Aspoň okolitá príroda núka nádherný pohľad na čistú krásu.

Ani bľabot, ani šepot, len výkrik

Dvaja stratení anjelíci – čo anjelíci – anjeliskovia jedni, ktosi, kdesi, v akýchsi dávnych časoch ich tu zabudol a oni si tu lietajú, behajú, vystrájajú a všeličo iné robievajú… A nikto sa im do toho nemieša. Občas sa len tak bavia, občas trepú dve na tri, občas iba mlčia, no, vždy niečo. A zakaždým je to bez následkov. Hal je starší. Partňa je mladší, aj keď, o veku je ťažké hovoriť, keď sú to anjeli.

„Ľudia zabudli na jednotu s Bohom, zabudli na to, odkiaľ sa odčlenili,“ vraví smutne Partňa a pozerá na párik zaľúbencov. On vysokoškolák, ona maturantka. Hrkútajú si pri stole, občas popíjajú odporne vlažnú kávu, ale inak vidia iba seba. Okolie ich nevníma, nie sú ani prví ani poslední, čo sa otvorene a bez ostychu olizujú každú druhú či tretiu minútu.

„Prosím ťa, čo zase brbleš,“ napomína ho Hal, „On je plný túžby uplatniť vlastné gény v evolúcii a celé telo mu volá po privlastnení ľahko získateľného objektu, ona zas, ako skúsenejšia a pragmatickejšia osoba, si vo svojich predstavách buduje domáci krb možnej rodiny, dokonca už ráta, koľko bude mať hrncov, tanierov, strieborných príborov, už sa aj vidí, ako kráča prijímacou halou v rodinnom domčeku poslednej stavebnej generácie, vidí sa, ako zalieva izbové kvetiny v štýlových kvetináčoch, vidí sa, ako si rukou jemne hladká miesto budúcej gravidity…

A ty zabŕdaš tak vzletne vysoko či hlboko, nie, brat môj, v žiadnom prípade nie!“ Nasledoval nízky tón tlmeného smiechu.

„Dobre, aj v tomto sme sa sporili už nie raz. Dopadne to úplne bežne, o týždeň bude mať macher ďalšiu frajerku a ona sa na mesiac či dva bude utápať v smútku, trápení, schudne tri štyri kilá, pribudne jej jedna vráska, poháda sa s rodičmi a s mladším bratom, ale po krátkej dobe sa nájde iný obdivovateľ a všetko to absolvuje zas a znova,“ znechutene okomentoval Partňa, ale zároveň sa venoval pitiu kávy.

Okolo ide obsluhujúca čašníčka kaviarne : „Budete si ešte priať, páni? Donesiem vám niečo? Alebo…“

Hal jej trochu hrubo odvetil: „Keby ste zavrela dvere, čo tak dlho nechávate vetrať! Už ste vyhnali štyroch zákazníkov, nám sa veru nechce meniť miesto!“

Obsluhujúca čašníčka zatvorí dvere a keď sa vráti k stolu, je prekvapená, že na stole už stoja pariace sa šálky s novou kávou.

„Niečo sa vám nezdá?“ oboril sa odmeran ým hlasom na ňu Hal. Keď obsluhujúca čašníčka odišla, Partňovi dodal: „Dlhé mesiace žije v traume, neznáša ľudí, v podstate by ich najradšej nechala zmiznúť, vypariť, alebo zlikvidovať…“

„Aspoň že miluje zvieratká,“ dodal Partňa.

„Ale na koňa nemá a psa jej doma nedovolia.“

„Začal som tým, že ľudia zabudli na tú ohromnú jednotu so svetlom, s pravdou, s láskou – a teraz, keď sú osamelí, rúcajú sa do svojej individuality, ešte viac sa odvracajú od prvotnej príčiny a Zdroja…“

Partňa na chvíľu prestal, v domnení, že Hal k tomu niečo povie. Lenže ten sa hral s malými postavičkami, ktoré vyvolával z ničoty a sú miniatúrne veľké, odhadom tak dva tri centimetre. Tí usilovne začali upratovať neporiadok, ktorý obsluhujúca čašníčka kaviarne dlhodobo ignorovala, ale trvalo to príliš krátko, lebo ktosi z návštevníkov práve obchádzal stôl, preto Hal fúkol a z živých postavičiek boli gumené bonbóny…

„Pozri, žiadny rozdiel. Najprv to boli malí ľudkovia, potom sladkosť a znova fúknem… A sú to zlaté prstene,“ rozosmial sa Hal čistým smiechom, zovrel v dlani zlaté prstene, aby napokon vysypal do popolníka za hrsť piesku.

„Prežívanie prítomnosti, pomohlo by im to,“ akoby pre seba pokračoval Partňa. Usmieval sa od ucha k uchu ako pacient pszchiatrie. Dokázal byť rozkošne sympatický.

„Že sa na to nevykašleš!“ povedal Hal zvýšeným hlasom a radšej zmizol.

Partňa zakýval na obsluhujúcu čašníčku s výzvou, že chce zaplatiť: „To je dobré,“ a len čo sa obrátila, zmizol aj Partňa.

Šepoty, len šepoty…

Dvaja stratení anjelíci – čo anjelíci – anjeliskovia jedni, ktosi, kdesi, v akýchsi dávných časoch, ich tu zabudol a oni si tu lietajú, behajú, vystrájajú a všeličo iné robievajú… A nikto sa im do toho nemieša. Občas sa len tak bavia, občas trepú dve na tri, občas iba mlčia, no, vždy niečo… Zakaždým je to bez následkov.

* * *

„To štvordnie okolo Veľkej noci je výborná vec,“ pošepkal Partňa, ale neznelo to príliš veselo. Fakt neznelo.

„Máš dojem, že toho utrpenia nebolo dosť?“ bol zvedavý Hal.

„Utrpenie je súčasťou rastu ľudstva, ako inak by vyšiel plán spásy?“ Partňa si pohladil blonďavé vlasy, ako keby sa chcel naisto uistiť, že ich ešte stále má. Boli tam. A rozhodne lepšie, než keby to bola parochňa.

„Súhlasím s tebou. Urobme si takú malú exkurziu.“

Hal vzal so sebou Partňu, ktorý proti tomu nič nenamietal.

Najprv navštívili nemocnicu. Prechádzali náhodne nemocničnými izbami. Zastavovali sa pri najťažších prípadoch, kedy ľudia už umierajú, kedy utrpenie a bolesť dosahujú najvyššie hodnoty… A všetci vedia, že všetci a všetko čaká na príchod tichej a neviditeľnej pani smrti.

„Pozri, toto je žena, ktorá už nevládze ani hovoriť, ani poriadne dýchať, dokonca aj hľadieť očami na okolitý svet ju veľmi bolí,“ ukázal Hal Partňovi. Obaja stáli ticho a s nemým obdivom voči trpiacej žene. Obaja sa modlili k Bohu Všemohúcemu za jej pokojný odchod.

V istom okamihu sa objavili piati obrovskí anjeli liečitelia, ktorí umierajúcu ženu obkolesili, prikryli ju svojimi kmitajúcimi sa krídlami, počas tohto aktu jej poskytovali značnú úľavu od bolesti, ale aj milosť trpiacej duši.

Hal s Partňom boli jediní, ktorí toto mohli vidieť, ale v hlbokom rešpekte ďakovali Bohu za dokonalú lásku.

„Žena vychovala tri deti, bola na to sama, dokázala im zabezpečiť všetko, čo potrebovali najnutnejšie, ale to nebolo všetko, dokázala ich milovať, aj keď ju zraňovali, aj keď ju občas sklamali, aj keď ju sem tam urážali, milovala ich všetky, a to aj vtedy, keď ju všetky postupne opustili, keď na ňu takmer zabudli…

Keď sa objavila choroba, pokorne ju znášala, mlčala do posledného času, ďakovala milostivému Bohu za každú minútu, ktorú mohla ešte žiť, obetovala každú štipku bolesti za záchranu iných ľudí…“ Hal prestal hovoriť.

Partňa iba prikývol na súhlas, že skutočne niet čo v bázni dodať.

Silou myšlienky v okamihu sa presunuli na iné poschodie – do detského oddelenia nemocnice. Teraz stáli pri postielke, kde ležalo dieťa bez končatín. Malo otvorené oči, ale nie veľmi vnímalo, čo sa deje okolo neho.

„Vždy ma zaráža, keď sa ľudia vypytujú, ako to, že to Boh dopustí, alebo prečo práve malé dieťa, prečo, prečo, prečo a tak dokola…“ Partňa sa načiahol a pohladil dievčatko po líci.

Hal sa nedal dlho núkať: „Možno je dobre, keď ľudia nechápu zmysel utrpenia, takto aspoň zásluha pripadne vždy tým, ktorí to zbytočne nerozpitvávajú.“

„Utrpenie posilňuje dušu, ale mnohí ľudia rozumovo neprijímajú nutnosť utrpenia…“ Partňa hľadal slová, ktorými by nadviazal na predošlé, ale napokon ho doplnil Hal: „Je to tajomstvo, ktoré sa odkrýva iba postupne, a to – keď ho zažívajú – v bytostne existenciálnej rovine.“

„Poďme ďalej,“ vyzval ho Partňa.

Silou ich želania sa hneď presunuli obaja do akéhosi skromného rodinného domu, kde sedel muž v stredných rokoch v obývačke a sledoval obrazovku televízora. Nuž, sledoval! Skôr pozeral akoby skrz obrazovku. Nevnímal televíziu.

„Stále dookola si opakuje a do nemoty opakuje, že je sám, že sa na neho všetci ostatní ľudia vykašľali, že počas veľkonočného štvordnia je úplne sám, že nevie, čo s ním bude ďalej, že nevidí zmysel svojej existencie, prečo si ho jediný Boh nezoberie radšej k sebe, prečo už nezomrie…“

„Áno, tak trocha stráca rozum. Vždy bol zvyknutý na spoločnosť. Zabúda, že Boh s ním stále je, iba je práve v absolútnej tichosti. A to nevravím o jeho hluchote na utišujúci hlas anjela strážneho, v tomto ohľade aj mnohí iní ľudia nemajú sluch na tak blízku osobu. “

Hal pokračoval: „Stačilo by, keby sa utíšil a ďakoval za túto skúšku, za toto zvláštne utrpenie, v ktorom nie je ani prvým a ani posledným…“

„Škoda, že ho v samote nepoteší jeho otec, čo je na liečení, ani jeho brat, ktorý býva pár metrov… a žiaľ, zistil, že nemá ani jedného jediného priateľa, či inú blízku ľudskú osobu.“

Hal ho opäť doplnil: „Pomohlo by, keby začal premýšľať nad tým, komu by on v samote mohol byť naporúdzi… Ale teraz je tak rozbabraný, že ho to ani nenapadne…“

„Ale aj tak to vidím kladne, modlí sa za neho niekto úplne neznámy, takže po kratšom či dlhšom čase sa z toho predsa len dostane…“

Hal aj s Partňom sa silou želania presúvali po rôznych cestách, kde práve boli obete automobilových havárií. Sledovali záchranárov a posledné chvíle umierajúcich ľudí… Potom znova nemocnice, nejaké azylové domy, ba aj väznice, osamelých jednotlivcov v najrôznejších domoch a činžiakoch.

Na záver sa Hal a Partňa ocitli na nitrianskej Kalvárii.

Obaja sa jemným úklonom poďakovali Bohu a dlho, veľmi dlho boli absolútne ticho. Tak hlboké ticho.

Prvý prerušil ticho Partňa: „Som veľmi rád, že sme súhlasili s božím plánom… Hmmm. Báječné! “

„Ja som absolútne šťastný, že sa dielo darí napĺňať sústavne,“ povedal Hal.

Ešte raz sa uklonili, kým sa definitívne nepresunuli silou myšlienky kamsi preč. Aj zajtra je deň. Jasan. Aleluja.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Autorské práva

O knihe

Bľaboty, šepoty a výkriky

Bľaboty, šepoty a tak...

Žiadne bľaboty, šepoty, ani výkriky...

Ani bľabot, ani šepot, len výkrik

Šepoty, len šepoty...