Příběh jedné kuny

Jiří Šebela

Ukážka z elektronickej knihy

.

1. Kuní mládě přichází

Dnes byl opravdu krásný sluneční den, plný bzukotu hmyzu a zpěvu malých ptáčků. Zdálo se, že nic nemůže narušit pohodu, která panovala kolem naší chaty, zvláště když má žena podávala na stůl oběd.

„Tak co máme dobrého?“ hrnul se ke stolu Alex, mladší z obou našich chlapců. „Už mám hlad!“

„Tak nemluv a jez!“ odpovídal mu s nadhledem starší Marek.. Sám se už pustil do jídla. Alex jej za tu radu bouchl do zad – přece si od staršího bráchy nenechá nic líbit!

Byla to taková rodinná idylka, prostě pohoda. Ale v tom se stalo něco neočekávaného, co rázem změnilo situaci!

Kdesi za chatou se ozvalo zanaříkání. Znělo hrozně, asi tak, jako když malé miminko křičí hlady z posledních sil, aby na sebe upozornilo. Všichni jsme v úleku strnuli.

„Co to je?“ zakoktal se Alex. Ale to už jsme všichni viděli, jak se náš jezevčík Dan žene za narušitelem poledního klidu. Bleskově jej také vyčenichal.

Jaké však bylo jeho psí překvapení, když původce zvuku objevil! Bylo jím jakési mládě, které zřejmě zůstalo bez rodičů. Vystrkovalo hlavu z dutého pahýlu stromu a žalostně přitom křičelo.

Jezevčík Dan cítil, že jako správný lovecký pes by měl po mláděti skočit a bleskurychle jej zakousnout, ale cosi jej drželo zpátky. Zaraženě na mládě civěl. Dokonce si ho pěkně zblízka prohlížel!

Mládě si však psa vůbec nevšímalo, zřejmě proto, že takové nebezpečí ještě v životě nepoznalo. Dokonce se zdálo, že si psa celkem bez zájmu i prohlíželo. Pak si však vzpomnělo na předchozí činnost a začalo zas usilovně naříkat dál.

Pak se zřejmě hladové mládě rozhodlo z dutiny vylézt ven. Když už však bylo polovinou těla venku, došlo mu, že je příliš vysoko nad zemí. Místo aby zařadilo zpátečku a lezlo pozpátku zpět do dutiny, zamotalo se u vchodu a zadníma nohama bezmocně komíhalo ve vzduchu.

Na to už se pes nemohl dívat a tak svým vlastním čumákem pomohl mláděti dostat se zpátky do dutého stromu. Ale jakmile svou samaritánskou službu skončil, už se neudržel a pořádně se rozštěkal. Přivolal tím oba kluky, kteří nechali oběd obědem, přiběhli k němu a vyjeveně se dívali na mládě.

Teprve teď mě kluci zavolali.

„Dědo, pojď, to musíš vidět!“ táhl mě Alex od stolu. Okamžitě jsem poznal, že jde o mlaďounké kuní mládě, a také jsem se musel okamžitě rozhodnout.

„Kluci, na to mládě nesahejte! Kuní máma ucítí na mláděti lidský pach a pak možná od něj i uteče!“

Nechali jsme tedy milé kuňátko na pokoji, ale to naříkalo celou noc i celý příští den. Jeho volání bylo čím dál slabší, určitě už muselo mít ukrutný hlad!

„Kde je ta máma?“ ptali se zaražení chlapci.

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Tady v údolí lítají dravci, ve dne jestřáb, v noci výr, možná, že oba kuní rodiče dostali. My ale budeme muset to mládě utratit, aby se dlouho netrápilo.“

„Co utratit?“ vyhrkl Marek. „To je jako zabít?“

Hned jsem si uvědomil, že tak tvrdě jsem to říkat neměl. Kluci spustili nářek. „My si to mládě chceme nechat!“ topil se Alex v slzách. Marek si zase zakryl obličej a už to mluvilo za vše! Když jsem ty tvrdé raubíře takhle slyšel, musel jsem v duchu kapitulovat, zvláště když i náš pes Dan zřejmě začínal chápat, o co tu vlastně jde.

„Tak dobře, zkusíme záchranu. Kuní mléko od jeho matky však nemáme, jen to, co je v lednici. Uvidíme!“

Na chatě se našla lékovka s gumovým kapátkem, ta se naplnila kravským mlékem, ale mláděti se do pití nechtělo. Pak si však dalo říci a náhradní mámu v podobě gumového kapátka bralo všemi deseti.

Mládě přitom leželo na zádech Alexovi v klíně a otevřenou tlamičkou dychtivě lapalo kapky mléka z lékovky, kterou obratně obsluhoval Marek Scéna připomínala kojení malého mimina. Mládě mělo slastně roztažené všechny čtyři packy a ty nás okamžitě zaujaly.

„Podívejte se“, řekl za nás všechny Alex. „Jaké má ta kuna šlapky! Vždyť je úplně bosá! Ale úplně!“

Tímhle poznáním vlastně byla kuna přijata do naší rodiny. Kdyby však chlapci už tenkrát tušili, jaké dobrodružství s tímto mláďátkem užijí, kolik detektivního úsilí budou muset vynaložit, aby toto dobrodružství s kunou dobře skončilo!

2.

A takhle se nám naše rodina opravdu rozrostla! Původně nás bylo v naší chatě pět, když započítáme i našeho psa a teď přibyla kuna. Ale rozšíření rodinky nikomu nevadilo, s malou kunou byla ohromná legrace a do našeho opuštěného údolí se rozhodně vešla.

Ale přece jenom se tady objevil problém: kuní mládě hrozně smrdělo! Nebyl to však zápach z neslušného pokakání, ale byl to ten zvláštní zápach, vycházející ze žláz z pacek i z čumáčku. Klukům nevadilo, když je mládě takhle pusinkovalo na tváři, ale zápach vadil mé ženě, když jím byla nasáklá celá chata.

Museli jsme s chlapci uspořádat poradu. Co teď? Už mě ani nenapadlo, že kuna musí pryč, ale snažil jsem se najít nějaké řešení, aby byla zase pohoda.

Na řešení přišel Marek. Úplně přitom vyskočil. „Dědo, přece na půdě máme klec po andulkách. Tu spravíme!“

To byl přece výborný nápad! Hned jsme klec našli, umístili na její dno kus dutého stromu, vystlaný hadříky, pověsili na otevřenou terasu a prvotřídný byteček byl hotov. V noci byla tato klícka kuním domovem, velice oblíbeným, protože umožňoval nerušené spaní. A bylo až neuvěřitelné, jak dlouho takové kuní mládě dokázalo spát!

Občas se probudilo, naštěstí ne v noci a tak dostalo z lahvinky napít. Jinak se chlapci věnovali svým záležitostem. Ty spočívaly většinou v častém sledování televize, kdy hoši napjatě sledovali souboje detektivů i strážců zákona se zlotřilými bandity, kteří pak byli –jak jinak- postříleni. Anebo končili za popelnicemi po mistrných kopech policistů.

Neviděl jsem to rád, měl jsem dojem, že právě tohle moji kluci vidět nemusí. „Ale dědo, vždyť my doma máme taky revolvery, ale ty nám vůbec nestřílí. Jsou to jen hračky!“ namítl Marek. „A v televizi vidíme, jak vypadá opravdické střílení! Dědo, viď, že nám koupíš pořádný revolver, budeme střílet aspoň do terče! Kdo je lepší!“

„No to určitě, někoho trefíte a dostanete deset let káznice. Kdepak! Ale mám pro vás jiný návrh! Půjčím vám foťák, tím si můžete střílet, co chcete. Jako co? No třeba lidi, přírodu, srnce, kteří chodí k chatě, brouky, co chcete!“

„Ale filmy jsou přece drahé,“ namítl Marek, protože o focení taky něco doma slyšel.

„Ale tento fotoaparát není na filmy, je to digiťák,“ odpověděl jsem. „Budete střílet třeba brouky, motýly, večer si ty fotky přetáhnete do počítače a hned uvidíme, kdo z vás dvou má bystřejší oči a šťastnější mušku!“

S tím hoši nadšeně souhlasili. Už se začínali nudit a tohle by přece mohla být dobrá zábava!

Ráno, hned po nakrmení mláděte mi Marek připomněl můj slib. Vytáhl jsem tedy jeden z fotoaparátů, dal jej Markovi do ruky a foťák i Marka jsem nastartoval ke snímkové střelbě.

„Vidíš tady ten květinový záhon? Pěkně jej vyfoť, babičku překvapíš! Hezky si rozmísti květinky po celé matnici, co máš tady vzadu, o zaostření ani expozici se starat nemusíš, je to automat! Hlavně ať se ti netřesou ruce! Máš to? Výborně!

A teď se dívej po jednotlivých květech, jestli na nich něco nenajdeš. Cože tam vidíš? Motýla? No tak se k němu pomalu přibližuj, až bude na matnici hodně velký. Nepoplaš ho! Cvak! Výborně! Teď ho máš v paměti fotoaparátu!“

Marek se zvedl a narovnával si páteř. „Tady je nějaký pavouk,“, hlásil. „A motýl!“ „Vyfoť napřed toho motýla, než ti uletí!“ pobídl jsem ho. „A ještě jednou, zprava i zleva. A znovu, až bude ta správná trefa!“

„Tak, a teď půjdeme k počítači,“ řekl jsem po chvíli k Markovi. „Přetáhneme si ty tvoje zásahy na velký monitor počítače a hned uvidíme, jaká byla střelba!“

Namířili jsme si to do chaty a zamračený Alex se loudal za námi. Tohle se mu pranic nelíbilo! Pořád jenom Marek a Marek a on si ani nezastřílel! Nevraživě hleděl na monitor počítače a na Markovy fotky. Pak nepozorovaně uchopil foťák, ležící na stole a vytratil se před chatu. A už to sám zkoušel! Přece se nenechá zahanbit starším bráchou! „Co umí on, to umím i já,“ utvrzoval se. A mačkal všechny možná tlačítka a současně pozoroval na matnici, co to dělá, až na to přišel! A už to taky uměl!

Zrovna jsem vyšel z chaty a našel v Alexových rukou hledaný fotoaparát. „Už to umím,“ chlubil se fotograf. „Ano,“ řekl jsem potěšeně. „Tak půjdeme do terénu. Dívej se ostře kolem sebe, ale ty květiny nech Markovi. To je jeho rajon!“

Alex po nějakém hledání našel housenku, plazící se pracně po zemi. Na své cestě kamsi překračovala různé překážky, až se dostala na spadlé dřívko. Na něm komíhala přední částí těla ve snaze dostat se na nějaké svislé stéblo, po kterém by se dostala někam nahoru. Kam, to věděla zase jen ta housenka.

„Podívej se, Alexi, všechno jsi slyšel u Marka, tak ti to nebudu znova vykládat. Jsi přece chytrý chlapec! Hlavně se pomalu přibližuj k té housence, až jí budeš mít plný hledáček. Počkej si, až zvedne hlavu a pak zmáčkni spoušť. Dívej se na ni hledáčkem, je to, jako kdybys na ni hleděl přes pušku a střílel.“

Cvak! Ozvalo se z fotoaparátu.

„No vidíš! I ty máš zasažený terč v kameře! A housenka? Je zasažená tvou střelbou, ale klidně si leze dál. Nic se jí nestalo.“

Alex pojednou otočil téma hovoru. „Jak by ta housenka lezla zespoda?“

„Jak to myslíš zespoda?“

„No, kdybych to dřívko otočil a housenka byla dole, jestli by nespadla?“

„Ach tak“, pochopil jsem. „No, zkus to!“

Alex otočil dřívko a housenka si klidně šlapala dál, jako kdyby se nechumelilo. Nespadla! Zřejmě měla na nožkách přísavky, která ji přitiskly ke dřevu. Alex znovu zprovoznil kameru a cvak! Housenka se dostala znovu do paměti fotoaparátu. Putoval tam však pouze její fotografický záběr, ona sama však ve skutečnosti klidně lezla po dřívku dál.

„Tak pojď, hodíme to do počítače a uvidíme, jak ta housenka vypadá na monitoru. Výborně, povedlo se ti to. Jste úspěšní oba dva! Pro začátek je to moc dobré.“

Pominul jsem záměrně skutečnost, že housenky byly poněkud neostré, to jak se Alexovi třásly ruce. „A musím je naučit, aby příště zaostřovali na oči!“ umiňoval jsem si.

„Ale dědo,“ překvapil mě Alex. „Marek fotil pětkrát a já jenom dvakrát! Mám u tebe tři fotky schované! To není fér!“

Trochu jsem strnul. Kde se ten Alex naučil rozeznávat jednotlivé spuštění závěrky a je počítat? Ale musel jsem svých úvah rychle zanechat, protože kluci se do sebe pustili, až mě uši zaléhaly. Uvědomil jsem si, že tak nějak se hádají učenci, když jim jde o peníze!

Ale pak jsem si také uvědomil, že ti mí kluci to soutěžení ve střelbě na fotografované objekty začínají brát vážně a že to možná s nimi bude vypadat nadějně. A že jsou fotky trochu neostré? Vždyť každý začátek je těžký!

3.

Mládě kuny mezitím poněkud povyrostlo. Dalo by se říci, že rostlo přímo před očima. Jeho šnečí pohyby vpřed nabraly na rychlosti a kluci toho využívali. Brali si mládě do stanu, běhali s ním kolem ohniště a sestupovali ke splavu. Do vody však jít nechtělo. Během několika dnů kvalitní stravy mládě zesílilo a pak už jen šmejdilo po všech zákrutech a skrýších kolem chaty.

„Běhá za námi jako štěně!“ smál se Marek. A Alex ho doplnil. „A nejraději je s námi, ve stanu!“

A skutečně. Mládě prošmejdilo všechno a všechno bylo taky v pohodě. Až do té doby, než objevilo schody, vedoucí na terasu. Očmuchalo je, podívalo se, kam vedou a pak se po nich vydalo vzhůru.

Zpozorovali jsme to všichni a zaregistroval to i pes. Okamžitě jsem jej chytil za obojek. Tam na terase má přece svou boudu a vedle ní své misky s vodou a se žrádlem. I kdyby v miskách nic nebylo, je to přece jeho království.

„Jestli kuna přijde na maso, tak ji Dan roztrhá,“ strachoval se Marek. „Ten je hrozně háklivý na své misky! Už to vidím, co se udělá!“

Jak tohle Alex slyšel, začal být na měkko. Držel jsem tedy pořád psa a spolu s chlapci sledoval, co kuna udělá, když v boudě ucítí ostrý psí pach. Už přece není malinkaté kuní mláďátko, kterému bylo jedno, co zrovna cítí! Teď přece musí

respektovat království psa!

K našemu překvapení kuna vlezla do psí boudy, zřejmě aby ji dobře prozkoumala. Všichni jsme čekali, kdy už konečně vyleze, ale po ní jakoby se v boudě slehla zem!

Chvíli jsme čekali, ale pak jsem chlapcům musel říci: „Ten vztah mezi Danem a kunou se musí vyřešit! Nemůžeme tu kunu zavřít na celý život do klece, jenom aby se nepotloukala kolem jeho boudy! Já Dana pustím, ať se děje, co se děje.“

V duchu jsem však cítil, že ti dva se nějak dají dohromady, že už si na sebe zvykli, zkrátka že se spolu neporvou.

Tak jsem pustil obojek. Dan vyletěl jako střela a zmizel ve své boudě. Tam se po něm také slehla zem, protože bylo ticho, nikdo nevylézal. Jaké bylo naše překvapení, když po odklopení víka boudy byli oba nalezeni pokojně ležící vedle sebe!

„Sláva!“ zařvali oba kluci. Bylo slyšet dvojí zadunění, jak jim spadly kameny se srdce.

Tak tenhle problém byl vyřešen. Zbývalo už jen pojmenovat kunu jménem, aby – jak se domnívali kluci – na zavolání svého jména rychle přiběhla. Zkrátka jako pejsek. Ale jakým jménem? Vždyť se ještě pořádně nevědělo, jestli kuna je samičkou nebo samečkem.

Marek měl hned řešení. „U nás ve třídě je kluk, a ten si češe vlasy přes oči Napřed nikdo neví, jestli je to kluk nebo holka. A jmenuje se Míša.“

To byl přece výborný nápad! Atˇse kuna vybarví tak či onak, jméno Míša jí vždycky zůstane. To jméno se přece hodí pro kuního kluka i pro kuní holku, prostě se měnit nebude! Kuna tedy byla tímto jménem slavnostně pokřtěna a začali jsme na ni takto volat.

Ale náš záměr nám nevycházel. Atˇ jsme jméno Míša šeptali do kuního ouška nebo volali na dálku, používali pamlsků nebo řemínku k přitahování, kuna prostě odmítala při zaslechnutí svého jména poslušně přiběhnout.

„Ta kuna má chování na pětku,“ usoudil otráveně Marek. „Z ní nikdy nic dobrého nebude!“

Ale tento problém jsme museli nějak dořešit. Využili jsme proto nevšední ochoty psa. Stačilo mu vydat povel „Přines Míšu!“ a Dan se okamžitě rozběhl, Míšu kdekoliv vyčmuchal a v zubech opatrně přinesl. Natáhli jsme ruku a on tu kunu na teto povel pustil.

Míši jsme pak dali kousek škvarku, aby se jako nezlobila. A to jsme neměli dělat! Pes byl toho názoru, že ten škvarek přece patřil jemu, vždyť tu kunu řádně přinesl! Vrhl se tedy na ni a svým čenichem jí řádně promasíroval břicho, až jsem musel zakročit a Dana zkrotit.

A tím vlastně začalo dlouhodobé škádlení a kamarádské pranice mezi oběma zvířaty i oběma chlapci. A protože naši kluci se perou vždycky, stala se za všech čtyř náramně sehraná čtveřice.

A to bylo opravdu něco pro Marka s Alexem! Tak si Míšu zamilovali, že Dana i Míšu si brali na noc do stanu. Bylo to legrační! V jednou rohu byla klec s Míšou, v druhém rohu byl pes. A já, protože jsem se v noci o kluky bál, jsem spal s nimi. A všichni jsme spali jako zabití až do rána!

4.

Přišlo několik deštivých dnů, ale pak černé mraky kamsi odpluly a zase bylo krásně. Voda v řece stoupla a lákala k projížďce. „Dědo, pojď, snes nám kajak na vodu, projedeme se…“ Moc se mi nechtělo, proud vody byl dost silný, ale klukům jsem nakonec vyhověl.

Marek vlezl první do kajaku a před sebe si posadil Míšu. Ať si také užije projížďky! Konečně se skálopevně zjistilo, že kuní mládě je samečkem, čili klukem a kluci se přece ničeho nebojí! Tak taky s tebou na vodu, Míšo! Ale pro jistotu mu Marek připevnil na krk malý obojek se šňůrkou – to kdyby náhodou spadl do vody.

Ale Míša nedělal hlouposti. Rozhlížel se po řece a sám viděl, že před vodou nemůže utéci, i když se mu pranic nelíbila. Rozhlížel se i po větvích stromů, ale sám poznával, že jsou pro něj příliš vysoko. Tak raději pozoroval dění na řece.

Alex zatím přešlapoval na břehu. „Marku, už jezdíš dlouho! Já taky!“

Úlohy se vyměnily, s Míšou jezdil zase Alex. Pak se do jednomístného kajaku vecpali oba kluci. Ale pak už toho měl Marek dost a začal se pořádně rozhlížet po řece. Všiml si, že jarní řeka vyhloubila v břehu větší zátočinu. Byla však pořádně zarostlá. Jak se tam dostat? Manévrování s Alexem v kajaku bylo obtížné, proto musel Al ven a Marek se do té zátočiny vypravil sám.

Pádloval pod pobřežní vegetací, která se v podobě vysokých trav a rákosí skláněla k vodní hladině. Hned si všiml, co je zde broučků a různého hmyzu, sedících na těchto travinách. Tu a tam číhaly barevné vážky, otáčející své velké oči po letící kořisti.

Tak sem se tedy přestěhoval ten hmyzí svět z luk a lesů, kde i teď po dešti bylo sucho a parno a rostlinky byly mdlé a vysušené! Tohle zjištění Markovi stačilo. Vymanévroval kajak ze zátoky a rozjel se za mnou.

„Dědo, v té zátoce, kdybys věděl, co je tam brouků a motýlů! A vážek!! To bys koukal!“

„Motýlů? A v rákosí? Vždyť na těch travách nic není!“

„Na trávě ne, ale nad vodou! Dědo, jeď se tam sám podívat!“

„Je tam moře motýlů!“ přikyvoval důležitě Alex, ačkoliv tam vůbec nebyl a nic neviděl.

Mně se do té zátočiny vůbec nechtělo, měl jsem nějakou rozdělanou práci a tak mě Marek šokoval:

„Víš co, dědo? Půjč mi svou zrcadlovku, co máš na krku a já ti to vyfotím, abys tomu věřil!“

Zarazil jsem se. Půjčit Markovi zrcadlovku – co když ji vykoupe? Moc se mi do toho nechtělo. Ale jak jsme tak stáli na splavu, přijel z oné zátočiny Alex a opakoval svým typickým způsobem: „Dědo, motýlů je tam moře!“

To rozhodlo, zvlášť když jsem si vzpomněl, že ona zrcadlovka údajně opravdu vydrží nějakou dobu pod vodou. Vlastnoručně jsem ji tedy sundal a zavěsil Markovi kolem krku. A tím dnešní výprava obou chlapců za snímky hmyzu začala!

Kluci nelenili a oba vlezli do jednomístného kajaku. Cestu už znali. Ve zpětném proudu se dostali pod skácený strom a pak ostře zabočili do oné zátočiny. Pomalu vpluli do klidné vody, obklopené hustou džunglí rákosu i jiných rostlin. Tak tady opravdu byl onen tajemný svět brouků, much i vážek. Ti všichni se kupodivu nebáli vetřelecké lodi, zřejmě ji i chlapce považovali za součást šumící řeky.

Marek sňal víčko objektivu a uvedl zrcadlovku do bojové pohotovosti. Věděl již co a jak, protože s tímto přístrojem již fotil hmyz. Ale po pravdě řečeno, tenkrát jsem to byl já, jeho děda, kdo stál vedle něj a íce méně dával na všechno pozor. Teď tu byl Marek docela sám!

Marek si tedy našel blízko sebe pěknou motýlí dvojici, umístil ji pěkně doprostřed hledáčku a cvak! Automatika přístroje zafungovala, zaostřila, stanovila osvit snímku a tím i clonu a čas a sláva! Oba motýli jsou již v paměti foťáku! A ještě jeden snímek zhotovil, toho hezčího krasavce samotného na vrcholu bodláku!

Z nadšení jej vytrhl Alexův naléhavý hlas: „Dej mi to, já chci taky, ne jenom ty!“

Marek se vzpamatoval a rychle podal zrcadlovku mladšímu bráchovi. Přece se s ním nebude o foťák tahat! Zvrhnou se, foťák utopí a kdo dostane nařezáno? No přece Marek, protože je starší a musí vědět, že prát se nemá!

Alex důležitě převzal zrcadlovku a vybral si pěkného pavouka. Marek pochopil situaci a připádloval blíž. Ale Alex, ať dělal, co dělal, nemohl toho pavouka udržet uprostřed v hledáčku. „Nehejhej pořád s tou lodí,“ zařval na Marka.

Ten se přestal v kajaku vrtět a zklidnil se. Cvak a další snímek byl v paměti fotoaparátu. Sláva, teď už můžeme jet za dědou!

Oba chlapci bez nehody odpádlovali k břehu našeho přístaviště, kde jsem už na ně čekal. Po celou dobu jejich fotografování jsem byl připraven vskočit do vody, kdyby se vyskytl nějaký problém. S uznáním jsem si prohlédl všechny záběry, ale protože motýli byli na záběrech příliš malí, zvětšil jsem si je na chatě v počítači. S ostrostí to bylo takové všelijaké, však je to na snímcích vidět, ale mě víc těšil jejich zájem. Vždyť já sám jsem se hodně zajímal o přírodu, je to vlastně moje celoživotní záliba. A samozřejmě bych byl rád, kdyby ta záliba přeskočila i na oba kluky.

Ale ta ostrost a mizivý počet jejich záběrů, to se mi moc nelíbilo. Mělo by to být tak, že když kluci doběhnou celí nadšení k počítači, měli by mít ve fotoaparátu ne jeden, ale více záběrů toho jediného brouka, aby se pak dal ten nejkrásnější záběr vybrat. Bylo to asi také tím, že kluci po cvaknutí závěrky sebou prudce škubli a tím pohybem hned po jediném snímku všechen hmyz zahnali na útěk. Pak už nebylo vůbec co fotit. A utíkali hned za mnou.

Po chvilce přemýšlení a váhání jsem dostal nápad: Budu jim půjčovat videokameru! Kluci stisknou spoušť a kamera se sama zaostří, zabíraný hmyz zvětší a a hlavně, záběrů bude plno, protože kluci hned neuvolní tlačítko spouště a nezačnou hned jančit. Tím zůstane jakýkoliv hmyz na svých místech, protože nebude vyrušen. Ano, tak to zkusím. A samozřejmě musím být poblíž kamery, aby mi s ní nedělali kotrmelce.

Ale teď se před chatou ozval dusot!

Dostali jsme nečekanou návštěvu – koně! Na nich seděli usměvaví chlapci a děvčata z jezdeckého oddílu, kteří s koňmi sjezdili celé polesí. Však také koně už byli unavení, zpocení a pokrytí prachem, ale jakmile se octli před naší chatou, sami k ní zabočili. Dobře si pamatovali, že zrovna v této chatě vždy dostali něco dobrého na zub.

Marek s Alexem se rozběhli pro suché kousky chleba a začali jej rozdávat koním. K tomu jim lámali kousky cukříčku, ale opravdu jen malinkaté kousky, aby se koňům nekazily zuby.

Lámání kostek cukru však zaregistroval Dan. Jak to, že cukříky dostávají koně a ne on, vždyť jemu ten cukr patří především! Začal žárlivě poštěkávat a obcházet koně. Ti byli neklidní, plašili se a tancovali.

Ke všemu se na scéně objevil kuňák Míša. Ten se koňů vůbec nebál, spíš oni jeho. Pak se však Dan chtěl před koňmi předvést či co a nečekaně skočil po Míšovi. Chvíli se spolu kočkovali, pak však Dan chytil kunu za kůži za krkem a odnesl z jeviště. Tím představení pro návštěvníky skončilo a koně se zase uklidnili.

„Dědo, viď, že si taky koupíme koně? Stačil by nám jeden, jezdili bychom na něm oba najednou!“

„No to určitě, co bychom s ním v zimě dělali?“ odpověděl jsem chabě, protože i mým snem bylo mít koně. „Kde bychom pro něj sehnali seno?“

Kluci posmutněli. Jednomu děvčeti jich bylo líto.

„Však můžete přijet za námi, zajezdíte si. Ale musíte si vzít přilby! A vůbec – nebudete se bát? Na koni budete sedět hodně vysoko – třeba dostanete mořskou nemoc!“

Děvče se zasmálo a seskočilo s koně. „Vylezte si na něj, ať víte, do čeho ete!“

Oba kluci bleskově vylezli na zídku terasy a s ní do sedla koně. Byl hodný, jako by věděl, zač dostal cukříček a nedělal hlouposti. „Bojíte se té výšky? Ne? Tak si přijďte!“

Marek s digiťákem, který už byl pomalu jeho, udělal poslední záběry koní a skupina odcválala. Snímky jsme hned přetáhli do počítače a já jsem hochům šetrně vysvětloval, kde udělali chybu a jak by to příště měli udělat, aby chyby nebyly. A hlavně jsem je za jejich snahu chválil. Avšak žádnou fotku jsem z počítače nevymazal, cítil jsem, že vzhledem k jejich nadšení by to nebylo ono.

5.

Kuní mládě nám doslova rostlo před očima, už to nebylo to slabounké mláďátko, ale vyrůstal z něj pěkný kuňák. Však také kolikrát chlapci zapomněli na jeho původní jméno Míša, ale pod dojmem jeho velikosti a určité síly používali nového jména: Kuňák. Prostě Kuňáku sem, Kuňáku tam. Anebo se jeho nové jméno používalo při oznamování nějaké skutečnosti jako například: Kuňák Danovi sbaštil to či ono. Kuňákova mrštnost a ohebnost nebyla nic platná, když Dan po nekonečném kočkování rafl Kuňáka za kůži za hlavou a odnesl jej ke stanu. Tam si spolu udýchaně lehli vedlo sebe a – klidně spali. Danova převaha na trávě byla nepopiratelná, Kuňák prostě na Dana neměl.

Teď však nastal zvrat! Milý kuňák Míša zkusil šplhat po kmeni stromu vzhůru a šlo mu to! Pak s oblibou sešrouboval o něco níž a seskočil na vztekajícího se Dana, rychle se však od něj razil a znovu na strom! Dan byl z toho všeho zmatený, ale cítil, že na stromě není pánem, že tady zase on na Kuňáka nemá.

Ten se skutečně začal toulat, ale vždy se vracel k naší chatě. Lezl do vršku stromů a plašil ptáky i veverky. Ale nikomu však neublížil, aspoň zatím, ale líbilo se mu to. Skoro by se dalo říci, že na zem seskakuje kvůli prozkoumání obsahu misek, protože prostě dostal hlad.

A tyto výlety i pranice se přece musely zvěčnit! Jak Marek, tak i Alex prahli po nejlepších záběrech a tak se fotoaparát div nezavařil. A aby se hoši o digiťák příliš nehádali, platilo zde heslo – Třikrát a dost – což znamenalo, že po třech záběrech dostalo příležitost zase ten druhý a tak pořád dokola.

A já? Po pravdě řečeno, vzal jsem si svou zrcadlovku i kameru a fotil i filmoval rovněž tak. A večer před monitorem počítače? Tam se všechny fotky pomíchaly, kluci už dávno zapomněli, který záběr byl dělán jimi a který mnou, ale měli radost z celkového výsledku fotografické akce, jako kdyby to nafotili oni sami jako členové speciálního týmu. A o to mě šlo.

6.

Až dosud pobyt na chatě probíhal poklidně, i když každý den přinesl něco nového. Ale byl to takový klidný běh událostí, který plynul zrovna tak klidně, jako ta voda v řece, když zrovna nebyla povodeň. Ale dnešním dnem se situace změnila. Nehnala se k nám povodeň, neotvírala se země, nepadaly skály, ale cosi záhadně tajemného se nastěhovalo do údolí, kde jsme trávili léto v naší chatě.

To ráno nic nenaznačovalo, ale během dne ona záhada udeřila!

Bylo hezky, jako už několik dní před tím a tak jsme se s chlapci i fotoaparáty vypravili do lesů nad údolím. Dana jsme vzali s sebou, ale Kuňáka jsme nechali doma. Procházeli jsme lesem vysokým i nízkým, tu a tam sebrali nějakou tu houbu do kuchyně a chlapci byli pořád napřed. Tak se stalo, že objevili malý lesní palouček, plný muchomůrek. Byly zde různé druhy i velikosti a všechny se schovávaly ve vysoké trávě. Byla to prostě barevná krása.

„Jé, tady jich je! To bude smaženice!“ zvolal Alex. Zřejmě někde něco slyšel, protože řekl:„Ale napřed musíme sloupnout kůži, je jedovatá!“

Tomuto argumentu jsem odporoval: „No tak to asi nebude, myslím, že tyto houby budou jedovaté vcelku! Lepší je ani nezkoušet!“

Hned jsem poznal, že mi chlapci nevěří, ale ti se místo sbírání hub pustili napřed, jak sami říkali, do fotografické a filmové dokumentace. Přitom přišli na zajímavou věc: Některé muchomůrky byly bez kloboučku a některé i bez poloviny nožek. Nemohli to způsobit slimáci, všude byly stopy po pořádných zubech!

V tom se ozval náš jezevčík Dan. Jako správný lovecký pes brouzdalo okolo a nyní zřejmě něco objevil. Šli jsme za ním. Špicí svého čunáku nám ukazoval cosi na zemi. Na veverku! A veverku již mrtvou!

Pomaloučku nám docházelo, že mrtvá veverka má nějakou spojitost s muchomůrčí pasekou. Vždyť se traduje, že veverky rády konzumují muchomůrky, které jim způsobují rozjařenost i opilost, takže pak lítají po větvích a zkrátka blbnou. Je-li tomu tak, pak tato veverka svoje promile opilosti pořádně přehnala!

Oba chlapci mrtvou veverku zvěčnili. Již jim bylo jasné, že muchomůrky jako takové jsou jedovaté v plném rozsahu.

Již nemluvili o večerní smaženici, již dostali pádné poučení v podobě mrtvé veverky!

Avšak cosi temného v nás zůstalo. I v obou chlapcích, kteří nikdy neviděli takový konec jedné z těch veselých veverek i ve mně, který je znal jako součást našeho údolí, kterému zůstávaly věrné i za dlouhých, krutých zim, kdy musely šíleně strádat nedostatkem potravy. A přece v tomto údolí zůstaly!

Marek vytáhl fotoaparát a smutný konec veverky vyfotografoval. Pak jsme se oklikou vraceli zpět do údolí.

Tam nás čekalo překvapení! Překvapení, které se ukázalo být záhadou a které odstartovalo další řetěz záhad, které chlapci - ať se snažili jak chtěli – nedokázali okamžitě vyluštit.

Někdo totiž byl ve stanu! Chlapci to poznali podle napůl rozevřeného zipu! Další překvapení je čekalo, když do stanu sami nahlédli!

Chlapci totiž dostali hned ráno od babičky dárek – dvě tabulky prima oříškové čokolády. O jednu se hned rozdělili a snědli. Druhou strčili do ešusu s tím, že ji snědí až odpoledne. Ešus přiklopili víkem, a aby na čokoládu dovnitř nemohli ani mravenci ani myši, zavěsili jej na výztužnou tyč, pěkně u stropu stanu.

A nyní? Víko bylo dole na zemi a čokoláda pryč! Kdo tohle mohl udělat? Myši ne, pes také ne a babička už teprv ne a cizí lidé? Ve stanu byly poměrně cenné věci, ale ztratila se jen ta čokoláda.

A ta záhada byla o to tajemnější, že o zmizelé čokoládě chlapci babičce nic neřekli. Aby se nezlobila. A tím pádem nic neřekli ani mně. Nějak si umínili, že na tu záhadu musí přijít sami. Ale tím se zamotali do ještě většího klubka záhad!

7.

„Dědo, pojď, vezmeme lodě a pojedeme po řece! Slíbils nám to!“ Marek mě přitom vzal za ruku a hlas měl takový naléhavě prosebný.

„No, to jsem vám slíbil,“ povídám jim. „Ale až naprší! Běžte se podívat na řeku, jak je v ní málo vody! Ta je tak akorát pro pstruha!“

Když kluci jinak nedali, řekl jsem jim nakonec: „No tak dobře, půjdeme podél vody a vy budete odhadovat, kudy byste jeli, kdyby byla větší voda!“

Prohlédli jsme si řeku až k dalekému mostu, kluci si označovali vhodná místa ke splutí a snažili se je zapamatovat. Ze zkušenosti jsem však věděl, že když přijde i jen trošku větší voda, vypadá řečiště úplně jinak.

Ani jsem nečekal, že se jejich přání tak rychle vyplní. Právě to odpoledne pršelo, ale jinak byla noc suchá a klidná. Ráno už zase vysvitlo slunce. Pohled na řeku byl nadějný. Vody v řečišti nebylo ani málo, ani moc, pro moje mladičké vodáky tak akorát. Zkusíme to?

Snažil jsem se chlapcům vysvětlit zásady jízdy po řece, ale myslím, že mne moc neposlouchali. Sedl jsem si tedy do prvního kajaku a hledal, kudy teče nejvíc vody.

Oba chlapci jeli za mnou. Protože byli lehcí, nedrhli o dno řeky jako já, ale spíše tloukli boky kajaku o velké balvany v řečišti. Taky kolikrát jeli jinudy než já, dokonce jeli i napřed, ale pořád seděli v lodi. Nebál jsem se, že by se po převržení utopili, na to byli příliš dobrými plavci, ale aby se neporanili o kameny.

Ale všechno dobře dopadlo. Za chvíli se objevil most a na něm už čekala babička s autem, která nás i naše kajaky odvezla zpátky k chatě. Jízda po řece byla u konce.

Doma nás přivítala hladová kuna. „Na tu jsme fakt zapomněli,“ přiznával Marek. „Jak zapomněli, zapomněl jsi ty! Ty máš dneska službu!“ odporoval Alex a raději se ztratil.

Markovi nezbylo, než aby se chopil nože a pokrájel něco psovi i kuně do misek. A když vynesl plné misky ke stanu, strnul. Stan byl zase pootevřený! Jeho zip byl opět z třetiny rozevřen!

Marek položil misky na zem a vklouzl do stanu. Víko ešusu bylo opět dole a další čokoláda v čudu! To už byla druhá čokoláda, která jim takhle zmizela! Marek vystrčil hlavu ze stanu a zamyslil se. Hned po příjezdu na chatu se on, Marek, chopil nože a na verandě krájel maso. Čili on, Marek, ve stanu být nemohl. Ale kde byl celou dobu Alex? Ten jediný nebyl celou dobu na chatě! Kde byl, nebyl to on, kdo uzmul čokoládu z ešusu? V tom spatřil Alexe přicházet po cestě k chatě. Marek se vymrštil ze stanu a vzal to tryskem přímo k němu. Alex si všiml Markova zarputilého výrazu v obličeji a jat divnou předtuchou otočil se a pelášil zpět po cestě, po které přišel.

Daleko však neutekl. „Kde máš tu čokoládu?“ zakřičel Marek a vrhl se na Alexe. Ten neměl ani čas odpovědět, protože byl v mžiku vespod, znehybněný dokonalými chvaty a údery do žeber.

V tom se ozval babiččin hlas, svolávající k večeři.

Marek nechal Alexe Alexem a rozběhl se za vůní jídla. S ním si to už vyřídil, tak co. Ten si už rozmyslí dělat na bráchu takové podrazy! Ale Alex nebyl vinen ztrátou další čokoládové tabulky. Jeho procházka kolem chaty tomu nasvědčovala, ale jejím pravým důvodem bylo, že se mu nechtělo krájet maso!

Markovi se zdálo, že záhada s čokoládou je vyřešena, ale nebylo tomu tak. Pouze ono klubko záhad se více zamotalo a bylo jen otázkou času, kdy se to klubko zamotá ještě víc.

8.

Zase nastaly krásné dny a příroda se jakoby pod kouzelným proutkem proměnila. V hlubokém horském údolí se najednou vyrojilo tolik hmyzích druhů, že to bylo až k nevíře. A Marek s Alexem měli obdivuhodně bystré oči! Zvláště když se objevili takoví těžkotonážníci, hned se dívali, pod který list se schovají.

Měli prostě výhodu ostrého zraku. To je pro fotografii hmyzu obzvláště nutné.

Marek takhle objevil jakéhosi obrněnce. Rychle pádil pro fotoaparát, aby jej včas zvěčnil.

„Dědo, viděl jsem strašidlo, to až uvidíš!“

„Jo?“ pochopil jsem Marka. „Tak cvakej už zdálky a pak se zase pomalu přibližuj a zase cvakej, ať máš aspoň něco, než ti předčasně zmizí!“

Marek kývl hlavou, že rozumí a letěl za strašidlem. Už zdálky zjistil, že obrněnec mezitím neutekl, ale zůstal na svém místě.

Marka zaujala jeho přední část. Vypadala jako hlava nějaké příšery z Jurského parku! Zmáčkl poprvé spoušť. Hlava se ani nepohnula. Markovi se zdálo, že v hledáčku fotoaparátu je ta hlava pořád nějaká malá. A zvětšovat ji až v počítači? Vždyť děda říkal, že to není ono. Musí blíž!

Marek nezměnil polohu, jen se pomalu blížil k hlavě. V hledáčku byla větší, tak zase smáčkl spoušť. Už má dva záběry! Zkusil přiblížit se ještě blíž. Teď měl dojem, že obrubou objektivu lechtá vyčnělá tykadla. Ale blíž už opravdu jít nemohl, obraz v hledáčku se mu už neostřil a začínal být nezřetelný.

Vzdálil se malinko od toho strašidla a zvěčnil je napotřetí a naposled. Strašidlo se mu totiž z hledáčku ztratilo. Už to nevydrželo a uteklo. Ale Marek si všiml, že s jednoho listu opodál na něj civí zase jiné strašidlo, ale v zeleném kabátku. Vyfotil je, hodně zblízka, ale ani toto zelené strašidlo fotografování dlouho nevydrženo a uteklo.

Marek už to taky nemohl vydržet a vzal to tryskem k chatě. „Dědo, pojď, nastartuj počítač!“ Nedal jinak a já jsem musel svůj počítač probudit. Kvůli třem záběrům! Ale stály za to. Na monitoru vystupovaly Markovy záběry, viděl jsem, že si opravdu vzal mé poučení k srdci a hodně se zlepšil. Tu zkušenost s postupným přibližováním k hmyzu mu už nikdo z hlavy nevymaže!

Na Alexovi bylo vidět, že dost nelibě nese bratrův úspěch ve fotografování. Myslel si: Pořád jen Marek a zase jen Marek! A že je Marek starší? To ještě nemusí být chytřejší a ve všem první!

Chytil kameru a vytratil se z chaty. Podíval se kolem sebe. Na květinový záhon jít nemohl, to mu bylo jasné, to byla Markova obora. Tak přece nebude fotit to, co už má Marek vyfocené! Musí to být něco jiného!

Bloudil kolem chaty, která byla právě osvětlena plným sluncem. Vyplašil přitom pár pavouků, ale ty musel nechat na pokoji, protože ti byli pro něj moc vysoko. To aby si na ně přitáhl žebřík! Trávník byl čerstvě sestřižený, tam také nebylo nic. Alex už začínal být naštvaný na všechno na světě. Ale pak se podíval na okrasné keře, které rostly až k nejvyšší terase. Měl ostrý zrak, prohlížel si tedy jednotlivá podlaží listů i sám silný stonek. Nikde nic. Spustil se na kolena a zkoumal olistění u země.

Konečně něco našel! Bylo to opravdové strašidlo, se vztyčeným bodcem, vyčnívajícím ze zadečku, no prostě připomínalo mu to žihadlo. A o poschodí výše, na dalším listu, ale strašně blízko té první, další takové strašidlo, ale trochu jiné. A úplně opodál taky další!

Alex si hned pomyslel, že všechna strašidla patří tak nějak k sobě, ale nezdržoval se úvahami a nachystal si kameru. Ani mne k tomu nezavolal, asi se bál, aby o kořist nepřišel.

Napřed ty svoje strašidla zabíral zdálky, tak, jak jsem to chlapcům vysvětloval já a jak to viděl u Marka a pak se přibližoval k záhadným tvorům stále blíž. Sláva, už má oba tvory v kameře! Jednak toho, co se na listu choval normálně a pak i toho skrčence, který si teď zřejmě čistil své brnění.A právě ten Alexe zpozoroval a bleskurychle se narovnal. A dal se na útěk. Ten pohyb po listu nebyl samozřejmě tak rychlý, jako když moucha vzlétá, ale byl patrný. A Alex stále s prstem na smáčknuté spoušti sledoval jeho pohyb, takže videokamera věrně snímala současný i následný pohyb záhadného tvora.

Obrněnec si to udatně vykračoval ke kraji listu ve zřejmé snaze někam zmizet. Podíval se dolů a zarazil se, spodní list byl pro něj trochu daleko. Alexovi se zdálo, že se ta kobylka v rozpacích začíná drbat za uchem. Kudy teď? Zkusila uhnout doleva, stále dál a dál. Skoro se přitom gymnasticky zkroutila, ale cesta dolů byla objevena! A navíc s listu prudce osvětleném sluncem do temnoty, kde se chtěla ztratit! A taky se ztratila!

Alex se vztyčil a i on to vzal tryskem ke mě. „Dědo, honem, teď já!“ Znovu jsem musel oživit již vypnutý počítač a promítnout na monitoru další záběry. Všechny snímky byly výborné, jak od Alexe, tak i od Marka, a byly svým způsobem zdařilé i proto, že je dělali tak mladí kluci.

Musel jsem se ale zamyslit a srovnávat. My, když jsme kdysi začínali jsme museli bojovat s pracným zaostřováním, s expozicí, která se musela nařídit, s přetáčením filmu v kameře, s vyvoláním, zvětšováním, prostě jsme museli bojovat s mořem problémů. Ti moji mladí kluci – dostanou do ruky také fotografický přístroj, ale již digitální automat, který sám zaostřuje, vše barevně snímá a dokonce sám vylaďuje barvy a pak ve zlomku času vše předá svému vnitřnímu počítači – opravdu, mají to jednodušší než jsme měli my. To ale nesnižuje krásu jejich záběrů – všechna čest – povedly se jim!

Koniec ukážky

Table of Contents

Příběh jedné kuny

1. Kuní mládě přichází

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

Copyright