Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2012 by Nancy Holder & Debbie Viguié

Translation © Soňa Tobiášová, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu HOTBLOODED

přeložila Soňa Tobiášová

Redakční úprava Draha Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-585-1 (ePub)

ISBN 978-80-7466-586-8 (mobi)

Před čím utíkáš?

„A v mezidobí projevíme svoje temné úmysly.“

W. Shakespeare, Král Lear

Tato kniha je věnována Charlotte Fullerton McDuffieové, která běhala s vlky.

Nancy

Mým dvěma dědečkům, Haroldu Trentovi a Tedu Reynoldsovi. Každý den vás postrádám a v postavě Mordecaie vidím vaši klidnou sílu.

Debbie

Vlkodlaci z Wolf Springs

NAŠE ZÁKONY

Jsme potomci Fenrise, vlčího boha, který nám dal tuto víru, aby zachovala náš rod silný a svobodný. Drž se jí, anebo zemři pro dobro smečky.

•

Loajalita je prvořadou ctností.

•

Zůstaň na jednom místě, dokud nemáš jiné.

Drž se čtyř přikázání:

Nikdy nelov lidi.

•

Nikdy nelov sám.

•

Nikdy nikomu neprozraď tajemství naší existence.

•

Vždy poslouchej vůdce alfa; podřizuj se výše postaveným vlkům uvnitř smečky.

•

A pokud neuposlechneš, měj se na pozoru –

Pekelný pes je ti na stopě!

1

Dokázala jsem to.

Katelyn McBrideová se zhoupla v záři reflektorů vysoko pod cirkusovým šapitó. Seděla na provazové houpačce, která se publiku zdola mohla jevit chatrně, ale její lana byla pevná a téměř nezničitelná. Podobně se cítila i Katelyn. V sedmnácti se z ní stala trénovaná gymnastka na vrcholu sil, štíhlá, ale samý sval. Světlé vlasy si na představení stáhla do drdůlku a modré oči zvýraznila černými linkami.

Porazila jsem je.

Hudba pulzovala jako srdce, zatímco pohybovala nohama a houpala se sem a tam v záři světel…

V záři měsíce.

A shlížela dolů na vlkodlaky z Wolf Springs. Jejich krásná těla se pohybovala pod ní v aréně, jež byla zároveň lesní mýtinou. Oči jim žhnuly a s napětím ji pozorovali.

Mysleli jste, že mi můžete ublížit, ale teď na mě ani nedosáhnete, pousmála se a zhoupla se dozadu. Tohle byl Cirque du Soleil, svět artistů, šminek a dechberoucích kousků. Tady byla pánem ona. Město Wolf Springs se zdálo jako jedna velká lež a báchorka ke strašení děcek. Stačilo přestat věřit na duchy, monstra a Pekelné psy a město už vás nemělo ve své moci.

Jsem volná.

Jenže vtom se ozval jiný hlas. Ode mě nikdy neutečeš.

Potlesk a volání zesílily a znovu ji vrátily do reality. V publiku dole seděli její rodiče – balerína Giselle Chevalierová a právní zástupce Sean McBride. Drželi se za ruce a byli živí. Láskyplně a hrdě ji pozorovali, a tak jim zamávala a oni jí to oplatili.

Pak se ten druhý hlas ozval naléhavěji. Utíkej.

Katelyn obestřela hrůza a všechno se náhle změnilo. Houpačka ožila a začala se divoce pohybovat sama od sebe. Prudce, ostře a nekontrolovatelně jako její splašené srdce. Jen tak tak se zachytila obou lan, aby nespadla.

Uteč!

Když se znovu podívala dolů, viděla, že mezi sedadly vyšlehly vysoké plameny. Rostly tak prudce, že už cítila jejich žár na tváři a musela se na houpačce postavit. Diváci vřískali a chytali jako třísky. Houpačka zmizela a Katelyn se náhle držela jen trhající se zelené liány. V nastalém zmatku a dýmu viděla vlky z Wolf Springs, jak se motají mezi stromy a snaží se najít cestu ven.

„Skoč, zlato!“ zaslechla výkřik své matky. Pak ji zahlédla, jak doběhla do středu arény mezi smečku vlků a ti nejbližší se na ni ihned vrhli. Během několika sekund ji strhli na zem.

„Mami!“ vyjekla.

Několik modrookých vlkodlaků zvedlo hlavu a zacvakalo krvavými čelistmi. Jejich vytí připomínalo vřískot démonů.

Pak se z jejich středu náhle vynořila lidská postava, umazaná od krve a popela. Justin Fenner. Stál tam v roztrhaném bílém tričku a džínách a začal se zuřivě ohánět pěstmi, přitom vyl jako král všech vlkodlaků.

Zvířata, jež se mu snažila uniknout, skončila v ohni, který je obkličoval. Několik vlků na Justina znovu útočilo, aby tomu peklu unikli, ale jakmile se proti nim rozběhl, krčili se a raději shořeli, než by se s ním pokusili utkat.

Justin ztěžka dýchal, ale otočil hlavu vzhůru a zadíval se na Katelyn hlubokýma modrýma očima. Pak natáhl paže, aby ji zachytil.

A zajal.

„Kat, ty jsi má tajná zbraň,“ šeptal, ale přesto i v hluku jasně slyšela. „Skoč. Zůstaneš u mě.“

„Ne,“ vykřikla a zmítala se na liáně. „Nedotýkej se mě!“

A pak náhle padala.

Marně máchala rukama ve vzduchu plném kouře, přistála tvrdě v Justinově náruči. Ihned si ji přitiskl k hrudi, přestože se bránila. „Nechám si tě navždycky,“ vydechl a zaryl jí nehty do paže. Šokovalo ji to a ostrá bolest ji vytrhla z noční můry.

Katelyn McBrideová se prudce posadila na posteli.

Měsíční světlo pronikalo do pokoje střešním oknem a jasně ozařovalo bystu její matky, kterou pro Kat vyrobil Trick. Věnoval jí sochu den předtím k narozeninám. Katelyn se upřeně zadívala na rysy tváře své maminky, tak nehybné, a přece jako živé. Kdyby tu její matka teď mohla být s ní, co by jí asi na to všechno řekla?

A co bych řekla já jí?

Maminko, stal se ze mě vlkodlak, by asi nebylo to nejrozumnější.

Jenže kdyby její matka ještě žila, Katelyn by s ní stále byla v Kalifornii a šla by si za svým snem stát se slavnou artistkou, místo aby trčela v zapadlé lesní chatě v horách Ozark s dědou, kterého sotva znala. Nikdy by ji nepokousal vlkodlak a nikdy by se neproměnila. Nesetkala by se s Cordelií Fennerovou, novou nejlepší kamarádkou, kterou vyhnal otec, Lee Fenner, alfa vůdce jejich smečky z domova, jen proto, že mu neřekla, že má podezření, že Katelyn pokousal vlkodlak.

Kat vstala a dotkla se chladné hlavy své maminky. Musela si přiznat, že by se ale potom nesetkala ani s Trickem. S úžasným, bláznivým a záhadným Trickem – tedy Vladimirem Sokolovem – který o ni stál natolik, že pro ni vytvořil tuhle sošku a taky přesvědčil jejího dědu, aby jí k narozeninám koupil počítač se zabudovaným vysílačem, a ona tak mohla používat mobil i v chatě vzdálené na míle od městečka Wolf Springs.

Když ji Justin, Cordeliin bratranec, zavezl den předtím domů, panoval tam naprostý chaos. Někdo se k nim tu noc, kdy byla poprvé na lovu s vlčí smečkou, vloupal, ukradl nějaké obrazy z chodby a taky stříbrné příbory po babičce. Seržant Lewis, jeden ze dvou místních policistů, právě vyslýchal dědu.

Také Trick tam na ni čekal a chtěl jí vynadat. Když potom seržant odešel, dostala od dědy počítač. Co by za něj dala, kdyby ho mohla mít v době, kdy do Wolf Springs před několika měsíci přijela.

Když se teď protahovala, vzpomněla si na svou noční můru. Dokud se v ní neobjevili vlkodlaci, šlo vlastně o příjemný sen. Vystupovala v Cirque du Soleil, jak si vždycky přála. Jenže teď už je po všem, teď jsem někdo jiný, pomyslela si. Ale nebyla to tak docela pravda. Pomalu se zatočila dokola a opět ucítila radost z pohybu, která byla vždycky její součástí. Doma v Kalifornii vyplňovaly tanec a gymnastika každou její volnou hodinu – a pomáhaly jí zahánět všechny noční můry. Jejího otce Seana McBridea před čtyřmi lety někdo chladnokrevně zastřelil. Maminka zemřela později při požáru jejich domu. Katelyn se proto musela přestěhovat k dědečkovi Mordecaiovi, kterého do té doby sotva znala.

A pak přišel ten útok v lese – napadení velkým šedým vlkodlakem s modrýma očima, o kterém nikdo nevěděl, kde se vzal.

Všechny ty zlé události naprosto změnily její život. Jediné, co zůstalo stejné, byl pohyb, jeho krása a síla. Ohebnost, za níž stály roky dřiny a odříkání. To bylo něco, proč se stále mohla považovat za tu starou Katelyn.

Když se teď rozhýbávala ve svém pokoji, její svaly znovu ožívaly. Sklouzla na podlahu, udělala několik sklapovaček a přitom necítila téměř žádné napětí.

Moje lidské tělo je teď jiné, pomyslela si užasle, to díky té proměně.

Kousla se do rtu a představila si, že prochází přijímacím řízením do Cirque du Soleil, a jak všichni žasnou, jaké neuvěřitelné cviky zvládá. Ta představa ji docela pohltila. Vlkodlaci se přece mění pouze za úplňku. Jinak může stále vést normální život. Může tedy odsud utéct a vrátit se k tomu, po čem vždycky toužila. Přece ji to, co se stalo, nezastaví.

„Já ti slibuju, maminko,“ promluvila na sošku, „že se pokusím žít za nás za obě.“

Pak se rozehřátá a žíznivá vydala dolů do kuchyně pro sklenici vody. Prošla kolem vycpaných loveckých trofejí na stěnách chodby a kolem prázdných míst po ukradených obrazech.

Venku se ze tmy ozývalo bubnování z Centra Vnitřního vlka a rozléhalo se po okolních lesích. Jistý Jack Bronson nedávno koupil rekreační středisko Vlčí prameny, po nichž se jmenovalo jejich město, a za nemalé peníze v něm pořádal kurzy pro manažery, v nichž je učil osvobodit v sobě dravce. Obyvatelé města se k němu stavěli negativně, a tak se tito podnikatelé drželi raději stranou. A dobře dělali. Katino jediné setkání s nimi bylo velmi nepříjemné, protože tihle týpci osvobozovali své vnitřní příšery až příliš urputně.

Když vešla do kuchyně, zachytila koutkem oka nějaký pohyb a rychle se otočila. Nikde nic.

To jen má bujná představivost, uklidňovala se a přešla k lince. Pak se otočila znovu a polekaně nadskočila. Venku za oknem stál Justin a díval se na ni. Palce měl zastrčené za poutky džín a hlavu mírně nakloněnou. Kat si ihned vzpomněla na sen, v němž ji zachytil, když padala, ale taky zajal. Jenže teď, když ho tam viděla stát v měsíčním světle, si vybavila i to, jak spolu na motorce odjeli do lesa a tam se líbali. To ještě netušila, že má přítelkyni, ani to, že je vlkodlak. Byl to její první skutečný polibek, a i teď, po všem, co se stalo, i přes city k Trickovi, ji Justin silně přitahoval.

Kývl na ni a ona zadržela dech, jak chtěla a zároveň nechtěla vyjít za ním ven. Teď byli oba stejného druhu – v mnoha ohledech.

Přešla k zadním dveřím, otevřela je a vstoupila na verandu. Bubnování se teď shodovalo s nejistým tepem jejího srdce. Musela mírně zaklonit hlavu, aby mohla Justinovi pohlédnout do pronikavých modrých očí, ale zatvářila se vzdorovitě. Nepotěšilo ho to a Kat si vzpomněla, že ve světě vlkodlaků je teď tou poslední z posledních, prakticky vyhnanec, kdežto on stál v hierarchii vysoko nad ní, a měla by před ním aspoň uctivě klopit oči. Neudělala to, i když měla strach. Nejen z něho, ale i z toho, co s ním ve vlčí podobě dělala. Když se té první noci za úplňku proměnila, lovili s Justinem společně. Strhli laň – navzdory tomu, že Kat byla zapřisáhlá vegetariánka. Ale téměř nic si z toho nepamatovala.

Zadíval se vzhůru k oknu dědovy ložnice, zhluboka vydechl a pak kývl hlavou ke straně chaty. Nechala si na verandě trepky a tak teď do nich vklouzla a šla za ním. Namrzlá zem jí křupala pod nohama.

Bok po boku přešli příjezdovou cestu. Kat nikde neviděla auto nebo motocykl a uvažovala, jak se k nim Justin vlastně dostal. A kdy. V lese se pak zastavil a otočil se k ní.

„Nikomu jsem nic neřekla,“ vyhrkla ihned. „Ani slovo.“

Mlčky ji chytil za paži a vyhrnul jí rukáv trika, aby se podíval na místo, kde se to ráno poranila o stříbrnou past na zvěř. Měla tam hlubokou ránu a Justin s ní ihned běžel k autu, aby vyhledali pomoc, třebaže tušil, že Kat zemře dřív, než někam dojedou. Stříbro bylo totiž pro vlkodlaky nesmírně nebezpečné – jen malý šrám stříbrným nožem jim mohl velmi ublížit a každé větší poranění bylo smrtelné.

„Jak to, že jsi pořád naživu?“ zašeptal, ale i přes bubnování ho jasně slyšela.

Nemusela se na ruku dívat. Věděla dobře, že po ráně už není ani památky. Vlkodlaci se uzdravovali neuvěřitelně rychle, za což jediné snad mohla být vděčná.

„Možná ta past nebyla ze stříbra,“ odpověděla. „Třeba se nám to jen zdálo.“

„Ale byla. Věř mi. Jasně jsem to cítil.“ Pustil její ruku a zadíval se jí do tváře. „Jestli tě kousl někdo z nás, jak můžeš být imunní? My nejsme.“

„To bych taky ráda věděla,“ odsekla. „Tak mě asi kousl někdo jiný.“

„Nezačínej s tím zase,“ odbyl ji. „Pekelný pes je jen mýtus, zlato.“

To v ní zpěnilo krev. „A proč? Proč on je a vy ne?“ vyjela na něj.

Katelyn na existenci vlkodlaků před příchodem do Wolf Springs nevěřila. Kdo tedy mohl s jistotou tvrdit, že Pekelný pes neexistuje? Cordelia jí vysvětlila, že jde o jakéhosi strašáka pro vlkodlaky, hlavně pro ty mladé. Buď hodný, nebo tě Pekelný pes dostane. Ale zdálo se, že i mnoho dospělých věřilo, že v jeho podobě může přijít trest za porušení pravidel – jako například za prozrazení jejich tajemství lidem. Cordelia na něj věřila, dokonce měla dojem, že ho párkrát zahlédla za oknem, ale zbytek rodiny se jí jen vysmíval. Jenže ona pravidla porušila…

Justin zavrtěl hlavou a zasmál se. Přestože měla zlost, nemohla nemyslet na to, jaké bylo ty jeho hezké rty líbat. I když jí hluboce záleželo na Trickovi, jakmile byl Justin takhle blízko, něco se v ní probouzelo. A bylo to ještě silnější teď, když se také stala vlkodlakem.

„Jsi rozčilená, co?“ prohodil s úsměvem. „Chtěla bys to někomu vrátit.“

Bubnování náhle ustalo a náhle tam stáli téměř v tichu, které rušilo jen šumění borovic. Ozvalo se šustění křídel a Kat si byla jistá, že Justin slyší i její splašené srdce.

Opřel se o kmen a založil si ruce na prsou. Jeho tvář v měsíčním světle působila drsně. „Kruci, to je ale zmatek,“ promluvil docela tiše.

„Hele, já jsem se neprosila, aby mě někdo pokousal!“ vykřikla. „Nechtěla jsem, aby se mi to stalo.“

„Mám dojem, že to je na tom celém jediná výhoda.“ Ulomil větvičku a škrábl se s ní do dlaně. „Že se ti to stalo…“

„To bych neřekla,“ odsekla a ustoupila. V mysli jí okamžitě vyvstala představa úžasného života, ke kterému se chtěla vrátit. „Ani trochu.“

Justin hodil zlomenou větvičku na zem. „Budeš silnější a rychlejší než kdokoli z lidí. O tom se každému může jen zdát. Ale cesta zpět už není, Kat.“

„Ale vy nejste imunní ke stříbru, jak jsi řekl,“ připomněla mu. „Takže třeba jsem jiná a třeba se můžu vrátit…“

„Mluv potichu,“ řekl a sám ztišil hlas.

Kat se rychle rozhlédla. „Je tu snad někdo další?“

Justin její otázku ignoroval. „Alfa je z tebe nervózní. My všichni jsme se jako vlkodlaci narodili. A lidi kousnutím skoro nikdy neměníme. Lee říkal, že naposled byl někdo proměněný bez dovolení v naší rodné zemi. Tím myslel Skandinávii. Fjordy. V sedmnáctém století.“

Čtyři sta let zpátky? To by podporovalo Cordeliin názor, že Kat nepokousal nikdo z Fennerů.

„A on tam snad byl, když se to stalo?“ zeptala se.

Justin se jen krátce pousmál a hned zase zvážněl. „Ach bože, ty vážně nic nevíš…“

„Tak mi to vysvětli,“ vyhrkla.

Povytáhl obočí. „A nemáš ani dost rozumu, že se mnou mluvíš tímhle tónem? To je neúcta. Víš, jak vysoko nad tebou stojím? Děláš to snad proto, že máš strach?“

Neodpověděla, jen se snažila vypadat statečněji. Vlkodlakům se slabost totiž protivila.

„Musíš se ještě hodně učit.“ I v šeru jasně cítila, jak ji pozoruje a posuzuje. „Hodně moc.“

Chvíli oba mlčeli.

„My nejsme nesmrtelní, Katelyn,“ pokračoval pak. „Strýc Lee tam samozřejmě nemohl před čtyřmi stoletími být. Rychle se uzdravujeme, jak sis už všimla, ale jinak žijeme stejně dlouho jako lidi. Jen svůj život využíváme naplno, o čemž ještě nemáš ponětí. Netušíš, jak moc umíme žít.“ Odrazil se od kmene a přistoupil k ní blíž. „Kat.“

Její jméno z jeho úst znělo jako pohlazení. Hedvábně a svůdně. Cítila, jak na něj znovu reaguje, a rychle o krok ustoupila.

„Já ti nechci ublížit,“ řekl a Kat si všimla, že mírně zdůraznil slovo já.

Rozhlédla se kolem – po lese a přes cestu k domu. Co je to za stín tam pod střechou? Člověk, anebo vlk?

„Kdo je tady ještě s tebou?“ zeptala se znovu.

„Musíš si zvykat, že jsi sledovaná,“ odpověděl vyhýbavě. „Lee má za povinnost dohlížet na bezpečnost celé smečky.“

„Tak by neměl zapomínat, že mě někdo pokousal bez jeho svolení!“

„Podívej,“ pokračoval Justin a zase se přiblížil, „o jeho pokračující demenci dobře víš. Pomalu ztrácí kontakt s realitou a sám z toho má velký strach. Nikdo nesmí vědět, že přestává mít nad věcmi kontrolu. Jinak ho někdo vyzve na souboj. Původně chtěl jako svého nástupce zvolit Cordelii, ale to už je teď pasé.“

Katelyn nemohla uvěřit, že by se sedmnáctiletá Cordelia mohla stát novou alfa vůdkyní smečky. I její dvě starší sestry ji neustále zastrašovaly, takže se Cordelia pořád omlouvala i za věci, které nezpůsobila. Jak mohl Lee Fenner doufat, že by dokázala vést celý rod?

„I já si myslím, že je to divný nápad,“ ozval se Justin.

Kat svraštila obočí. „Vždyť jsem nic neřekla…“

„Není třeba. Jsi čitelná. Taky se naučíš rozumět řeči těla, když jsi teď jedna z nás.“

Jedna z nás. Měla by si na něj dávat mnohem větší pozor, stejně jako na Tricka. Justin ji dokázal odhadnout, Trick ji zase prostě znal.

„To, co se ti stalo,“ pokračoval, „se totiž odehrálo za jeho hlídky. A k něčemu tak neskutečnému tady ve Wolf Springs nikdy nedošlo. To je pro všechny důkaz, že Lee ztrácí kontrolu. Jsi jeho hanba a nejjednodušší by pro něj bylo odstranit tě.“

Polekala se a ustoupila, ale on ji popadl za paži. Sklonil se a věděla, že ji chce políbit.

„To já mu bráním něco takového udělat,“ zašeptal. „Ty mě potřebuješ, Kate.“

A ty zase mě, pomyslela si a snažila se vyhnout jeho polibku. Jsem jediná, kdo je imunní vůči stříbru, a ty zas jediný, kdo o tom ví. On má prostě nějaký plán a chce mě pro něj využít.

Jeho rty se lehce otřely o její, ale Kat otočila hlavu ke straně.

„Lucy,“ řekla jen, „máš přítelkyni, nezapomeň.“

Justin zavrčel a odtáhl se. „Promiň, Kat.“

Katelyn se ostře nadechla. V Justinově přítomnosti se cítila jako zhypnotizovaná. Muselo jít o nějakou chemii, když teď byli oba vlkodlaci, protože ti přece slabost neznali.

„Hormony,“ zamručel.

„Cože?“

Odfrkl si. „Hele, já vím, že právě teď musíš mít pocit, že se každou chvíli zblázníš. Všechny chemické látky ve tvém těle jsou pomíchané. Vlčí podstata bojuje s tou lidskou a chvílemi se zase cítíš jako děcko. Všechno se ti zdá výraznější a šílenější a často nevíš, jak se chovat. Když s tebou nebude nikdo, kdo by ti poradil, vzpomeň si, že na tvém chování závisí tvůj život. Brzo se dokážeš ovládat, ale teď právě reaguje vlk v tobě na vlka ve mně, a přitom máš sebekontrolu jen jako dvouleté dítě.“

„To zrovna není můj problém,“ zamumlala. Spíš to, že měla chuť ho líbat, jako by neexistoval žádný zítřek.

„Až si tvoje tělo na změnu zvykne, začneš se líp ovládat.“ Odmlčel se. „Ale do té doby… buď radši opatrná, když jsi se mnou, nebo s jiným mladým vlkem ze smečky.“

„Chodit s tebou takhle sama do lesa se mi teda opatrné nezdá,“ zabručela.

„Jestli jsme opravdu sami.“

Pochopila, že se snaží vtipkovat, ale místo toho prohloubil její strach, že je stále někdo sleduje.

„To není legrace.“

Povzdychl si. „Víš, už nejde o to, jestli jsi člověk, nebo zvíře. Jsi prostě obojí a musíš se s tím naučit žít. Přijdou chvíle, kdy na něco začneš reagovat jako vlk, a nebude to správné. A potom zas obráceně. Takže se snaž chovat lidsky v lidských záležitostech a jako zvíře ve zvířecích.“

„A co když půjde o věci, které jsou tak trochu obojí?“

Znalecky se pousmál. „Jako při muchlování?“

Přikývla a cítila se trapně, že o tom s ním vůbec mluví. Ale vzpomněla si na halloweenskou oslavu, kdy se během chvíle líbala s Trickem i s Justinem, a pak se za to nenáviděla.

„Potom musíš postupovat opravdu opatrně. Jestli kousneš člověka, třeba jen maličko a objeví se kapka krve, pak ho proměníš.“

Vzpomněla si na Tricka a musela polknout na prázdno. „Možná. To nevíme jistě. Já jsem přece jiná než vy.“

„Chceš to snad riskovat?“

Natáhl se a odhrnul jí pramen vlasů z tváře. Kat rychle ustoupila, třebaže toužila přitisknout se k němu.

„Co uděláš s tou pastí, do které jsem se chytila?“ zeptala se, protože potřebovala změnit téma.

„Schoval jsem ji,“ odpověděl jen nerad, jako by se o tom vůbec nechtěl bavit. „Ale nikomu ani slovo, rozumíš?“

„Někdo už o tom přece ví,“ namítla. „Rozhodně ten, kdo ji nastražil.“

„To byla stará past. Ani se neotevřela. Kdyby fungovala, ucvakla by ti celou ruku.“

„Nezáleží přece na tom, odkdy tam je,“ pokračovala Kat, i když věděla, že by měla mlčet. „Ale že ji tam vůbec někdo položil.“

„Nejsem pitomej, Kat.“ Než stihla něco říct, pokračoval: „Měla by ses vrátit, nebo tě děda začne hledat.“ A pak dodal: „Zítra tě chce vidět Lee.“

Kat zamrazilo v zádech. Nechtěla znovu vidět Leeho Fennera, ani nikoho dalšího z nich. Věděla sice, že bude muset, ale doufala aspoň v nějaký odklad, aby se zatím naučila, jak zapadnout, tedy chovat se před tím šílencem jako ponížený, odkopnutý pes.

„Musím se učit,“ zkusila se vymluvit.

Justin se krutě pousmál. „Budeš se muset učit jiné věci, jestli chceš zůstat naživu. Na něco se dědovi vymluv. Třeba že musíš připravovat s Cordelií projekt do školy.“

Odehrálo se to teprve před pár hodinami, a proto bylo těžké pochopit, že Cordelia je opravdu pryč. Mimo její rodinu ještě nikdo o ničem nevěděl, ale brzy se to na malém městě jako Wolf Springs jistě rozkřikne. Zvlášť když se Cordelia neukáže ve škole. A až pravda vyjde najevo, nebude se už Kat moct na Cordelii vymlouvat, až ji pozvou do Fennerova domu. A v ten moment pocítila naději. Třeba si Justin myslí, že Cordeliino vyhnanství je jen dočasné…

„Měla bys vyrazit kolem desáté,“ pokračoval, „protože v neděli se scházíme na slavnostní oběd.“

Kat napadlo, jestli jedí jiná jídla, když jsou o samotě, ale nechtěla se ptát, aby mu zase nepřipomněla, že o životě vlkodlaků nic neví. Místo toho na rozloučenou krátce kývla a vydala se k domu. Po chvilce se přece jen otočila a ještě zahlédla, jak Justin mizí ve tmě. Pak na sobě ucítila jiné pohledy. Že by vlčí špioni?

Náhle zaznamenala závan vzduchu a dotek neviditelné ruky, která ji chytila za triko. Něco se rozbilo o kmen stromu za její hlavou. Kat vyjekla a polekaně nadskočila. Přitiskla si ruku na ústa a běžela k domu, jak nejrychleji uměla.

Vpadla do kuchyně, zabouchla za sebou a opřela se o dveře. Pak došla k oknu a zatáhla omšelé záclonky.

Když se podívala dolů na své triko, uviděla, že ho má na straně roztržené. Nadzvedla látku a ucítila, že je horká. Když do otvoru strčila prst, zjistila, že má tvar kruhu a že další dírka je na druhé straně trika.

Sevřela látku v pěsti.

Někdo po mně vystřelil.

Celá se roztřásla.

Někdo se mě pokusil zabít.

Koniec ukážky

Table of Contents

1