Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Ken McClure, 2013

Translation © Dalibor Míček, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE SECRET

vydaného nakladatelstvím Polygon, 2013

přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-588-2 (ePub)

ISBN 978-80-7466-589-9 (mobi)

PROLOG

LAURA MCALLISTEROVÁ ROZTÁHLA ZÁVĚS v pokojíčku své dcery a na okamžik se zastavila. Na tváři cítila teplo ranního slunce a pomyslela si, jak jí osud požehnal. Vedla krásný život. Měla milujícího manžela, dobře placeného vládního zaměstnance, nádherný dům v Deansville, malém městě v Marylandu na půli cesty mezi Washingtonem a Fort Detrickem, kde Mark pracoval, a rozkošnou dcerku Jade, jejíž blonďaté kadeře ležely rozprostřené na polštáři a obklopovaly její obličej jako sluneční svatozář.

Laura se opatrně posadila na okraj lůžka a něžně pohladila dcerku po čele. „Dobré ráno, oslavenkyně,“ zašeptala. „Kdopak má dneska čtvrté narozeniny?“

Chvíli trvalo, než si otázka prorazila cestu oparem spánku a pronikla holčičce do vědomí. Pak Jade otevřela oči a zeširoka se usmála. „Já,“ zvolala vzrušeně.

„Všechno nejlepší, miláčku.“

O několik polibků a objetí později se dívka začala dívat matce přes rameno a Laura ustoupila, aby jí nebránila ve výhledu na hromádku barevných balíčků, které na dcerku čekaly.

„Hurá!“

Matka si dřepla vedle Jade, aby jí pomohla rozbalovat dárky a identifikovat dárce. Počkala, až byly všechny rozbaleny a utichly radostné výkřiky, a řekla: „Teď ti ukážu jeden speciální dárek.“ Vzala dceru za ruku a odvedla ji do obývacího pokoje, kde uprostřed podlahy stál domek pro panenky s rozsvícenými světly. „Postavil ti ho tatínek, miláčku. Líbí se ti?“

„Ach,“ vydechla Jade, „ten je úžasný.“ Prohlédla si domeček ze všech stran, oči rozzářené radostí. „Je mi líto, že tu taťka není s námi, mami.“

„Mně taky, zlatíčko. Ale později ti zavolá a nebude pryč dlouho. Tatínkové, kteří mají důležitou práci, musí občas služebně odjet. A než se naděješ, zase se vrátí. Mezitím musíme zorganizovat oslavu. Odpoledne přijdou všichni tvoji kamarádi a kamarádky a měli bychom se postarat, ať je pro každého dost zmrzliny a zákusků.“

„Nemohly bychom schovat kousek dortu taťkovi?“

Laura cítila, jak se jí stahuje hrdlo. „Jistě že můžeme, miláčku.“

Zazvonil telefon. Laura prohodila pár slov a podala sluchátko dceři. „Volá ti babička,“ oznámila a s úsměvem poslouchala, jak matka s otcem na druhém konci linky zpívají Mnoho štěstí, zdraví. Zdálo se, že před sebou mají nádherný den.

Několik tisíc kilometrů daleko, konkrétně v Islámábádu, se doktor Mark McAllister zamýšlel nad uplynulým dnem. Nebyl žádným velkým přítelem cestování na dlouhé vzdálenosti, ale let obchodní třídou z Washingtonu do Islámábádu s krátkým mezipřistáním v Londýně proběhl naprosto hladce. Jeho znalosti o všech zemích ležících na východ od Francie, kterou navštívil ještě jako student, se rovnaly nule, a proto si dělal starosti s podmínkami, které jej v Pákistánu čekají, avšak jeho obavy rozptýlilo setkání se zástupcem ambasády, jenž ho vyzvedl na letišti a klimatizovanou limuzínou odvezl do hotelu Islamabad Marriott, kde nyní odpočíval ve velmi pohodlném pokoji.

Mark byl molekulární biolog, laboratorní vědec, který pracoval ode dne, kdy získal doktorát, pro vládu Spojených států. Povaha práce vyžadovala jen omezený kontakt s lidmi a minimální potřebu cestování. Platilo to zejména od chvíle, kdy byl přeložen do přísně střežených laboratoří na základně Fort Detrick a podílel se na tajném výzkumu, který mu bez předchozího prověření nedovoloval ani účast na mezinárodních vědeckých konferencích.

Proto jej nemálo překvapilo, když se od nadřízených dozvěděl, že se musí zúčastnit přísně tajné informační schůzky svolané do Islámábádu americkou Ústřední zpravodajskou službou, britskou tajnou službou MI6 a pákistánskou rozvědkou. Cíl své cesty nesměl prozradit ani manželce, mohl jí pouze oznámit, že se nezdrží dlouho. Laura byla naštěstí dcerou armádního plukovníka a chápala, jak to chodí. Se situací se smířila bez slůvka protestu, přestože ji bolelo vědomí, že manžel propásne dceřiny narozeniny. Pracovník CIA Marka předem poučil, co na poradě může a nesmí říkat. „Jsme spojenci pouze na papíře,“ kladl mu na srdce. „V Pákistánu se věci mohou rychle změnit.“

Mark si nebyl tak docela jistý, co to znamená, a varování si vysvětlil tak, že má držet pusu, dokud mu CIA neschválí opak. Stejně tak dosud úplně nechápal důvod své přítomnosti, specializoval se na genové manipulace DNA, nikoli na válku proti terorismu. Své dny trávil tříděním a přemísťováním částí molekul DNA, podobně jako žurnalisté zacházejí se slovy a větami ve svých počítačích. Po přeložení do Fort Detricku pokračoval v práci na projektu, který zahájil jiný vědec, jehož pracovní povinnosti odvolaly zpět do Londýna. Nadřízení jej požádali, aby se věnoval návrhu aktivátoru a deaktivátoru toho, čemu říkali „zajímavá molekula“, přičemž nepovažovali za nutné objasnit mu, co přesně ta zajímavá molekula vlastně je, a Mark dobře věděl, že nemá cenu se ptát.

Pohled na hodinky mu prozradil, že je krátce po sedmé večer. Vzal v úvahu desetihodinový časový rozdíl a spočetl si, že v Marylandu odbila devátá dopolední a že děvčata jsou už vzhůru a v pohotovosti. Podle instrukcí na kartičce pro hotelové hosty zavolal domů a na čtvrtý pokus se mu povedlo získat spojení. Otázky pronášené vzrušeným šepotem mu napověděly, že Laura nechala Jade přijmout hovor.

„Tati, tati, já mám narozeniny! Dostala jsem spoustu dárků a odpoledne budu mít oslavu a přijdou všechny moje kamarádky…“

Mark nechal slova proudit kolem hlavy a v duchu si představoval scénu doma, dokud se ho Jade nezeptala, jestli nechce mluvit s mámou.

„Ano, dej mi ji prosím, Jade. Táta tě moc miluje, zlatíčko.“

„Brzo se vrať, tati.“

Laura se ho zeptala na cestu a pak ho seznámila s plány na tento důležitý den. „Škoda že nemůžu být s vámi,“ povzdechl si procítěně. Tohle holčičky svým otcům obvykle dělávají.

„Doufám, že si vláda na tohle nezvykne,“ žertovala Laura.

„Určitě ne,“ opáčil Mark. „Toto byla výjimka. Nikdo se nezmínil, že bych tu měl dělat nějakou laboratorní práci. Soudím, že mě přizvali jako odborného konzultanta, abych poučil místní lidi. Hned potom se vrátím domů.“

„Takže nemusím přivazovat na jabloň v zahradě žlutou stužku?“ zeptala se s odkazem na symbol vojáka, který se nevrátil z války.

„Ale kdepak, zlato.“

Po rozhovoru s manželkou a dcerou se Mark cítil mnohem lépe. Teď se osprchuje, převlékne, zajde na velvyslanectví na večeři a vyslechne si osobní instruktáž. Potom se zařídí podle doporučení a půjde brzo spát. V šest ráno ho vyzvednou, čeká je „docela dlouhá cesta“.

Markovu instruktáž si vzal na starost pracovník CIA jménem Brady, který nechyběl u večeře, během níž zaměstnanci ambasády mluvili hlavně o podmínkách v pákistánské metropoli. Marka udivilo, jak obyčejně to všechno znělo – jako kdyby spolu rozmlouvali pojišťovací agenti. Poté však osaměl s Bradym v jedné z kanceláří v prvním patře a atmosféra se změnila.

„Mám za to, že vám už došlo, že ona molekula, se kterou pracujete, je vlastně virus,“ poznamenal Brady.

„Mám-li být upřímný, očekával bych vyhazov, kdybych na to nepřišel,“ žertoval Mark.

Brady přikývl. „Jste tady, protože vaše práce přinesla ve všech směrech dobré výsledky.“

„Domnívám se, že jsem předložil, co se ode mě očekávalo. Samozřejmě ještě musí proběhnout testy.“

„Přirozeně. A to je další důvod, proč jste tady. Uspěl jste tam, kde to nedokázal váš předchůdce, který nyní působí v Londýně, ani jeho britští spolupracovníci. Teď máte možnost vyměnit si informace. Předpokládám, že jste přivezl detailní data ze svého výzkumu.“

Mark souhlasně pokýval hlavou. Pomyslel si, že je to hloupá otázka, a odpověď omezil na: „Bylo mi řečeno, abych je vzal s sebou.“

„Zašifrovaná?“

„Pochopitelně.“

„Výborně. Naši přátelé v pákistánské rozvědce jsou plně informováni o tom viru i o prvních terénních testech – jejich spoluúčast byla při přípravě těchto zkoušek životně důležitá –, ale váš výzkum musí zůstat tajemstvím. Je to jasné?“

Mark nejistě přikývl. „Čeho se ty terénní testy týkaly?“ zeptal se opatrně.

„Zkoušeli jsme ten virus.“

„Na lidech?“ Markův tón prozrazoval údiv a nedůvěru.

„Jo, na lidech. Ale nebojte se, nikdo nezemřel.“

„Ale to je…“

„Život, pane doktore,“ skočil mu do řeči Brady. „Někteří z nás měli štěstí a mohou dělat to, co je slušné, morální a počestné. Jiní musí dělat to, co je nezbytně nutné. Strýček Sam od vás očekává, že odvedete svou práci, jasné?“

Mark souhlasil. Cítil se, jako by ho ovládal jakýsi autopilot, když se snažil smířit s tím, co slyšel, a přitom věděl, že jakýkoliv protest by zřejmě vyústil v otázku, co si k čertu myslel, že se ve Fort Detricku dělá. Že by hračky k Vánocům?

„Slyšel jste už někdy o Chajbarském průsmyku, doktore?“ zeptal se Brady.

„Jistě, už jako kluk jsem o něm četl v dobrodružných knížkách.“

„Zítra jím projedete.“

Ráno Marka vyzvedli jako posledního. Informovali ho, že půjde o nenápadnou akci, což v reálu znamenalo dvě vozidla zjevně armádního původu schopná překonávat náročný terén, ovšem bez jakéhokoliv označení. Brady Marka představil dvěma spolucestujícím, s nimiž bude sdílet kabinu, pákistánskému zpravodajskému důstojníkovi jménem Fajsal a řidiči, jímž byl příslušník námořní pěchoty Spojených států, který se jmenoval Mick. Osazenstvo druhého vozidla tvořili podle sestřihu zjevně další mariňáci.

„Fajsal pochází z Chajbar Paštúnchwá,“ vysvětloval Brady.

Mark odpověděl prázdným pohledem.

„To je moderní název pro Severozápadní pomezí, pohraniční provincii, kterou znáte z klukovských knížek, doktore.“

„Nový název zřejmě není tak romantický,“ poznamenal Fajsal dokonalou angličtinou s přízvukem, který Markovu uchu zněl britsky. Zřejmě anglické školy, usoudil.

„Neklidné místo,“ podotkl Mark.

„A stále je,“ dodal Fajsal. „Jeden anglický básník ho popsal jako kraj, kde je každý kámen poznamenán krví.“

„Doufejme, že dnešek bude klidný,“ řekl Brady. „Další účastníci přijdou z afghánské strany. Sejdeme se v zastrčené vesnici stranou od zvědavých očí.“

Pohroužili se do ticha a cesta pomalu ubíhala. Mark s úžasem hleděl na mohutné štíty hor, které se nad nimi tyčily, když stoupali k průsmyku, a myslel na mnohá krveprolití, jež se pod jejich vrcholky v posledních letech odehrála.

„Za chvíli zastavíme,“ řekl Fajsal Markovi chvíli předtím, než dal instrukce řidiči. „Poslední úsek už automobily nezvládnou, je moc příkrý,“ dodal na vysvětlenou. „Někdo si nás tam vyzvedne.“

Pákistánec komusi zavolal (Mark s údivem poznal satelitní telefon) a za deset minut sjelo auto ze silnice a zastavilo na úpatí náročné horské stezky, která se vinula po příkrém svahu. Čekalo tam několik tradičně oděných mužů s hustými plnovousy, kteří měli přes rameno přehozenou pušku a seděli na motocyklech.

„Harleye to zrovna nejsou,“ ušklíbl se Brady, když vystoupil z auta.

„Já jsem hlavně rád, že to nejsou osli,“ přiznal Mark.

Fajsal a Brady se dohodli, kdo s kým pojede na tandemu. Fajsal přisedne k prvnímu motocyklistovi, Mark k druhému, pak pojede Brady a kolonu uzavřou dva námořní pěšáci. Jejich řidič Mick a zbylí mariňáci zůstanou u vozidel.

Mark si přitiskl diplomatický kufřík k tělu, nasedl a hledal, čeho by se přidržel, aby nemusel objímat řidiče. Nervózně se ohlédl po Bradym, který ho povzbudil úsměvem. Utěšoval se vědomím, že při stoupání k horskému sedlu na něj bude ještě chvíli svítit slunce, a vyhne se tak stínům, které se již kradly do údolí. Zlostné hmyzí bzučení dvoutaktních motorů přešlo do hlasitého řevu a malá kavalkáda vyrazila v modrých oblacích výfukových plynů. Od zadních pneumatik s terénním vzorkem odlétávaly gejzíry kamínků, které přepadávaly přes okraj stále strmějšího srázu do hlubiny pod stezkou. Mark zavřel oči a natočil hlavu, aby se kryl za zády jezdce před sebou. Zůstal přikrčený, dokud hukot motorů nezeslábl. Kolona se zastavila na místě, kde se horský chodník vidlicovitě dělil.

Důvod zastávky Mark neznal, ale bylo mu to jedno, zabloudit přece nemohli. Ihned využil příležitost a sesedl, aby si protáhl lýtkové svaly, do kterých jej po dlouhém sezení ve stejné poloze chytaly křeče. Právě si oprašoval šaty, když k němu přistoupil Fajsal a řekl mu: „Jste tady poprvé, pane doktore. Pojďte, ukážu vám, jaký je tu krásný výhled.“

Brady souhlasně přikývl.

Mark si již všiml, že se před nimi otevírá malebné panorama horských velikánů, jejichž vrcholy rudě zářily v paprscích zapadajícího slunce. Následoval Fajsala ke skalnímu výběžku, rozhlédl se a obdivně zalapal po dechu.

„Lidé věří, že se na horách odráží barva nebeské krve,“ vysvětloval Fajsal karmínové zbarvení krajiny.

Mark se snažil obsáhnout pohledem všechnu tu drsnou krásu, která před ním ležela, a popustil uzdu fantazii. Připadalo mu, že se ocitl kdesi na vzdálené planetě na samém okraji vesmíru, že cestuje v čase jako zrnko prachu v nekonečném prostoru. Trvalo dlouho, než se vrátil do reality. Otočil se, aby svému společníkovi poděkoval za úchvatný zážitek – a krev mu ztuhla v žilách. Chování příjemného, stále se usmívajícího muže, který mluvil jako student anglické soukromé školy, se dramaticky změnilo a z jeho očí čišela ryzí nenávist.

„Co to má…“

Fajsal vykřikl a jeho signál rozpoutal pravé peklo, když z okolních skalisek zarachotila palba nejméně deseti či dvanácti automatických pušek. Bradyho skupinka neměla nejmenší šanci. Salva je nemilosrdně skosila a během několika vteřin zůstali naživu jen Mark a Fajsal. Za Markem se vynořili dva muži a zkroutili mu paže za zády, zatímco Fajsal si prohlížel mrtvoly ležící v krvavém tratolišti a bez nejmenší známky pohnutí je špičkou boty převracel.

Mark se cítil jako ve zlém snu, z něhož se bohužel nemohl probudit. Jako uhranutý nedokázal odtrhnout zrak od těl svých společníků provrtaných kulkami, kolem nichž už zasychala krev. Ochrnuté hrdlo se nezmohlo na jedinou hlásku a s obrovskou námahou se sípavě nadechovalo.

Vtom se jedno z těl pohnulo. Brady, byť smrtelně zraněný, se jako zázrakem pořád držel naživu, a zvedl oči k Markovi. „Mlčte, doktore… Ne abyste jim to sakra řekl…“

Byla to jeho poslední slova, v příštím okamžiku mu Fajsal pistolí prostřelil hlavu. Po kamenech se rozstříkla šedá mozková tkáň a Mark dávivě zvracel.

Když mu sundali pásku z očí, Mark několikrát zamrkal proti ostrému světlu a usoudil, že se ocitl v jakémsi jeskynním komplexu. Mozek vědce uměl spojovat fakta a vzdálený hukot ihned připsal dieselovému agregátu. Tak proto ty reflektory. Správnost úvahy potvrdilo několik počítačových monitorů na lavici vlevo od něj. U dvou seděli muži v turbanech, po dalších třech se líně převalovaly různorodé motivy spořičů obrazovky, otáčející se kostky či rybičky plující odnikud nikam. Na krok od něj stál Fajsal v doprovodu dvou ozbrojenců. „Máte něco, co potřebujeme, doktore. Ocenil bych vaši spolupráci. Abych mluvil na rovinu, požadujeme to od vás.“

„Nevím, o čem mluvíte,“ ohradil se Mark. Byl rád, že dokázal odmítnout, ale cítil, jak jeho odhodlání slábne.

„Tak se do toho dáme, ano?“ Fajsal pozvedl optický disk, který vzal z Markova kufříku, jehož obsah se mu válel u nohou. „To cédéčko je zakódované. Potřebuju klíč.“

Mark nasucho polkl a v hlavě se mu v nekonečné smyčce honily poslední události. Dáme se do toho? pomyslel si. Dáme se do toho? Kruci, tak přece mluví britští herci ve filmech pro pamětníky, ne nějaký podělaný psychopat v jeskyni uprostřed zasrané horské pustiny. Kdy tahle noční můra skončí? Zvedl hlavu v němé prosbě. „Já ho nemám.“

„Sakra,“ ulevil si Fajsal, ale ne vztekle, spíš jen podrážděně, jako by podobnou odpověď očekával. Vyťukal číslo do satelitního telefonu a držel ho u boku, dokud dvakrát nezapípal. Podíval se na displej, spokojeně přikývl a podržel přístroj Markovi před očima. Malou obrazovku vyplňovaly obličeje Laury a Jade. Ústa měly zalepené páskou, ale jejich pohledy prozrazovaly hrůzu. Lauře se u krku lesklo ostří nože, Jade zůstala na šatech připíchnutá placka s nápisem Mám 4 roky.

„Tak co, už si rozumíme?“

Markovi povolily nervy a vychrlil příval urážek. Vyčerpal veškerou zásobu sprostých slov, ale jeho výbuch se Fajsala ani v nejmenším nedotkl. Když nakonec vyčerpal dech i představivost a nadávky se změnily ve vzlyky a přerývané prosby, Fajsal klidným, ale rozhodným tónem přikázal: „Dejte mi ten klíč.“

Mark nemohl odtrhnout pohled od manželky a dcery. Němě přikývl a strážcové mu uvolnili svázané ruce. Sklonil se, zvedl diplomatický kufřík a požádal o nůž.

Na Fajsalův pokyn mu jeden z ozbrojenců podal střenkou napřed vlastní dýku a současně natáhl závěr pušky. Mark rozpáral stehy přidržující obšívku na vnitřním panelu, vylovil zpod ní paměťovou kartu a podal ji Fajsalovi, který ji předal muži obsluhujícímu počítač. Ten se po chvíli spokojeně usmál a pokýval hlavou. Fajsal mu úsměv oplatil, vzal si kartu zpět a spolu s diskem ji vložil do obálky. Mark si všiml, že je nadepsaná Program vakcinace. Zpravodajský agent podal obálku jednomu ze svých mužů. Přikázal mu, kam ji má dopravit, a dodal: „Až se dostaneš do vesnice, zajdi na ošetřovnu a nechej obálku tam, doktor Khan si ji vyzvedne.“ Pak se otočil k Markovi, zdrcenému vědomím, že k dovršení všeho ještě zradil svou vlast.

„Dostal jste, co jste chtěl,“ žadonil. „Pusťte mou ženu a dceru.“

Fajsal se neobtěžoval s odpovědí a pokynul strážným, kteří Marka hlídali. Ti zajatce popadli za lokty a ignorujíce jeho dotazy a prosby jej vyvlekli ven, kde ukončili jeho utrpení dávkou z kalašnikovů, která se nesla opakovanou ozvěnou mezi okolními skalisky jako slábnoucí rekviem.

Ve stejné chvíli zhasl v Deansville i Lauřin a Jadin život. Maryland má ovšem daleko do divočiny Chajbarského průsmyku a střelba by v malém městě jistě vyvolala podezření, a tak vrahové použili nože. Den, který pro McAllisterovu rodinu začal tak pěkně, skončil krvavou tragédií.

Fajsal obdržel zprávu, že námořní pěšáci, ponechaní v průsmyku na stráži u automobilů, byli zlikvidováni spolu se svěřenými vozidly, a zalil jej teplý pocit uspokojení. Nyní zbývalo jen potvrzení, že informace, které získal od toho Američana, bezpečně dorazily na předem domluvené místo ve vesnici, a mohl pokládat svou misi za stoprocentně úspěšnou. Vzkaz dostal ještě před svítáním.

Když se vynořil z jeskynního komplexu, aby se podíval na vycházející slunce, nemohl tušit, že jeho uspokojení bude trvat jen krátce. Těžce totiž podcenil agenta CIA. Brady nevěděl, komu v pákistánské rozvědce může důvěřovat a komu ne, a proto umístil do záhybů Fajsalova oděvu miniaturní naváděcí zařízení, které Ústřední zpravodajské službě umožnilo určit jeho polohu kdekoliv na planetě s přesností na jeden metr. Pokud by se agent v určeném termínu z jakýchkoliv důvodů neohlásil, CIA by zahájila odvetnou operaci. Mrtvý Brady byl tedy ze záhrobí nepřímo odpovědný za malou černou skvrnku, která se objevila na ranní obloze ve chvíli, kdy si Fajsal zapálil první cigaretu nového dne. Onou skvrnkou byl bezpilotní letoun, jehož navigační systém neomylně zachytil signál vycházející z Pákistáncova oděvu.

Klidný pohled, jímž Fajsal pozoroval, jak se skvrnka zvětšuje, měl sotva dost času, aby se v něm mihlo strašlivé poznání, když bezpilotní letoun vyslal k zemi ohnivý ekvivalent pekla. V plamenné bouři, která se přehnala jeskyněmi, se pákistánský rozvědčík a jeho komplicové doslova vypařili. Ústřední zpravodajská služba nemohla vědět, že informace, které si tak toužebně přála zničit, se v té době už nacházely někde jinde.

JEDNA

MUDR. STEVEN DUNBAR ZAPARKOVAL sportovní kupé Porsche Boxster, vystoupil a přes příkré duny se vydal k pláži. Nohy se mu bořily do měkkého písku a na několika místech musel obcházet husté trsy travin. Potřeboval únik od lopoty každodenní všednosti, aby si pročistil hlavu a promyslel další postup. K moři chodil ostatně pokaždé, když jej čekal nějaký závažný životní milník. Nezáleželo na tom, kde se spásné pobřeží právě nacházelo, jen muselo být opuštěné a nabízet pohled na vzdálený obzor pod mohutnou kopulí oblohy, čím rozsáhlejší, tím lepší.

Dnes se ocitl na severním pobřeží zátoky Solway Firth v jihozápadním Skotsku, v té části země, kterou turisté rychle míjejí, když míří na sever k jezeru Loch Lomond, aby se ponořili do mýtů, jimiž Walter Scott opředl skotskou Vysočinu. Avšak mnozí z těch, kdo znají a milují divoké, romantické břehy Solway, odtud nespěchají. Odměnou jim je naplnění touhy po anonymitě rozeklaných písečných dun, dunícího příboje i zrádných bažin, čekajících na neopatrné výletníky.

Stevenovy milníky představovaly obvyklou směsici smutných a šťastných událostí, běžných pro většinu lidí. Chvíle důležitých životních rozhodnutí, úmrtí jednoho z rodičů, nastávající manželství, narození potomka nebo – jako před několika lety v jeho případě – tragická ztráta manželky, která podlehla mozkovému nádoru. Dnes se dozvěděl o smrti dlouholeté kamarádky a potřeboval být sám. Zpráva jej zastihla na dovolené ve Skotsku, kde navštívil svou dceru Jenny. Zavolal mu sir John Macmillan, jeho přímý nadřízený a šéf Vědeckolékařského inspektorátu v Londýně, a informoval ho, že doktorka Simone Ricardová, pracovnice světoznámé francouzské humanitární organizace Médicins Sans Frontières, Lékaři bez hranic, byla nalezena mrtvá. Macmillan si vzpomněl, že byla Stevenovou přítelkyní, a pokládal zprávu za natolik závažnou, aby svému podřízenému pokazil chvíle volna. Podrobnější informace zatím neměl, ale pokud se dozví nějaké detaily, dá mu vědět.

Steven došel k čáře příboje a špičkou boty vyryl do písku rýhu, aniž si uvědomil, co vlastně dělá. Potěšilo ho, že je počasí natolik jasné, aby rozeznal, kde se obloha noří do vln. Příroda tím získávala jakýsi řád – na rozdíl od zatažených dnů, kdy se nebe ztrácelo v moři jako v šedivé nicotě. Myslel na Simone a jako mnohokrát v minulosti uvažoval, jak je vůbec možné, že se spřátelili. Jistě, oba byli lékaři, ale jinak se snad dva lidé nemohli vzájemně více odlišovat.

Simone byla Francouzka, jediné dítě univerzitních učitelů. Narodila se a vyrůstala v Marseilles, ale pak se přestěhovala do Paříže, kde dokončila vzdělání na lékařské fakultě. Po této profesi toužila od raného dětství a naplnění svého snu podřídila v životě všechno. Medicína pro ni znamenala skutečné povolání, zatímco Steven si ji vybral mezi dalšími obory proto, aby vyhověl rodičům a středoškolským pedagogům, kteří si z prestižních důvodů přáli mít lékaře v rodině či ve školních záznamech.

Steven nastoupil na fakultu dříve, než dospěl natolik, aby získal sebedůvěru nutnou k tomu, aby sám sobě i ostatním přiznal, že ho kariéra lékaře prostě neláká a že je jeho srdci cizí. Když dozněly hádky a usadil se prach rozepří, pokračoval ve studiu a zdárně ho dokončil. Získal diplom doktora všeobecné medicíny, a dokonce absolvoval povinné roční kolečko po různých nemocničních odděleních, ale pak se přihlásil k armádě a vydal se cestou, která lépe vyhovovala jeho lásce k volné přírodě a touze po dobrodružství.

Dobře stavěná postava sportovce a tělo zocelené v horách rodné Cumbrie mu usnadnily kariérní postup. Sloužil u výsadkářského pluku a pak u zvláštních jednotek a operační nasazení jej zaválo do všech koutů světa. Armáda pochopitelně využila jeho vzdělání a přiměla jej, aby se specializoval na terénní medicínu. Na bitevním poli je iniciativa a schopnost improvizace mnohdy stejně důležitá jako odborné znalosti a byly to právě tyto přednosti, které mu pomohly získat místo u Vědeckolékařského inspektorátu, když se v pětatřiceti letech rozhodl svléknout uniformu.

Zmíněná instituce fungovala jako malá vyšetřovací jednotka v rámci ministerstva vnitra pod vedením sira Johna Macmillana a jejím posláním bylo vyšetřovat možné problémy a případné zločiny v oblasti vrcholně specializovaných přírodních věd a medicíny, čili v oborech, v nichž policie postrádala znalosti a zkušenosti. Macmillan zásadně nezaměstnával čerstvé absolventy, jeho lidé museli opakovaně dokázat své schopnosti v náročných a stresujících podmínkách skutečného života. Příslušnost k místnímu ragbyovému týmu nebo opakovaná účast na víkendových manažerských kurzech v jeho očích moc neznamenaly. Věděl, že při setkání s tvrdou realitou se často zlomí právě ti, u nichž by to člověk nejméně očekával.

Steven brzy prokázal, že je prvotřídní vyšetřovatel, a Macmillan jeho kvality uznával. Přesto se někdy názorově rozcházeli. Stevena frustrovalo, že vysoce postavení provinilci na jeho vkus až příliš často unikali spravedlnosti ve jménu „ochrany státních zájmů“. Před několika lety zašla situace tak daleko, že po jednom obzvlášť obtížném vyšetřování Steven na místo v Inspektorátu rezignoval, aby začal nový život s Tally, doktorkou Natalií Simmonsovou, pediatričkou z dětské nemocnice v Leicesteru, s níž se seznámil při řešení předchozího případu.

Tally se nikdy plně neztotožnila s tím, co Steven dělá – z první ruky totiž zažila, do jak nebezpečných situací se při vyšetřování může dostat. Nakonec se tato překážka v jejich vztahu stala nepřekročitelnou. Tally při rozchodu prohlásila, že by nemohla žít ve věčných obavách, zda se její manžel večer vrátí domů, nebo ne. Po Stevenově rezignaci se ovšem situace změnila. Zkontaktoval se s Natalií a ujistil ji, že se do Vědeckolékařského inspektorátu nemíní vrátit. Ulevilo se mu, když zjistil, že se její city k němu nezměnily – přivítala jej s otevřenou náručí.

Koniec ukážky

Table of Contents

PROLOG

JEDNA