Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Hana Whitton, 2010

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Hana Whitton, 2010

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2010

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-597-4 (ePub)

ISBN 978-80-7466-598-1 (mobi)

I.

Princ Václav zastavil vraníka na vrcholku strmého skaliska a přelétl pohledem lesy, které se před ním táhly do dáli jako zvlněná smaragdová mořská hladina. Tam někde v dálce za pomyslnou hranicí leží Dolní Bavory se starobylým hradem Chamem.

Václav se obrátil k otci. „Tam někde… je teď maminka?“ zeptal se nesměle Jana Lucemburského. Bál se tu otázku vůbec položit, protože otce jakákoli zmínka o Elišce Přemyslovně, jeho manželce a Václavově matce, rozzuřila až k nepříčetnosti. Václav ale věděl, že se na to zeptat musí. Nehodlal odjet z domova, nehodlal opustit České království, aniž by se dozvěděl, co se vlastně stalo s jeho matkou.

Padlo sice pár opatrných zmínek o tom, že se královna Eliška Přemyslovna dočasně uchýlila ke své provdané dceři Markétě a jejímu manželovi do Bavor, ale to bylo asi tak všechno. Šuškalo se, že tam spíš uprchla před nenávistným hněvem svého královského chotě a jen tak se vrátit nehodlá. A to i přesto, že patrně nosí pod srdcem jeho dítě.

Ten pokus o manželské sblížení dlouho netrval, a hlavně – zase nevyšel.

„Ano,“ odpověděl stroze Jan Lucemburský. Nechtěl o ní mluvit. Nechtěl na ni vzpomínat. Její jméno dosud nedokázal vyslovit, aniž by přitom nepocítil bodnutí ostrého ostnu.

Možná proto, že jí nedokázal odpustit. Co vlastně? Zklamané naděje, ztracené ideály.

Nu, proč to nepřiznat – zamiloval se do ní, byť byl ten jejich sňatek diplomaticky sjednaná dohoda. Byl mladý a nezkušený a připadal si jako ten pověstný šlechetný rytíř na bílém koni, který se vypravil do neznámé země, aby tam spasil půvabnou princeznu. Do slova a do písmene se tenkrát vydal Elišku zachránit, neboť jí usilovali o život.

Připadal si tehdy tak ušlechtilý!

Ovšem ta idyla neměla dlouhého trvání.

Začala tvrdohlavě prosazovat svou, ta hezká Přemyslovna. Šlo jí o vlastní politické zájmy a cíle. Odháněla ho od sebe za trest, když nebylo po jejím, a on se posléze rád vzdaloval. Objevily se jiné krásné paní, které ho uvítaly s otevřenou náručí, jak záhy zjistil. Existovaly přepychovější královské dvory než ten na Pražském hradě, který se doposud nevzpamatoval z dávného požáru.

Tak proč se doprošovat?

Většinu času pak tedy trávil právě na těch jiných evropských dvorech, jejichž rytířskou ozdobou se stal. Jí však jako by nestačilo, že má zemi pro sebe.

Chtěla na sebe nakonec strhnout i vládu nad Českým královstvím. Prý. Tedy alespoň pan Jindřich z Lipé to tvrdí, mocný a bohatý šlechtic, který se stal po panovníkovi prvním mužem království. A možná nyní už úplně prvním, jen co Jan ukázal zemi záda.

Co na tom vlastně sejde?

Lepší on, pán z Lipé, než Eliška! Koneckonců – Jan měl slabost pro zralý půvab paní Rejčky, Eliščiny macechy, která si pana Jindřicha zvolila za blízkého přítele a jíž Eliška nemohla přijít na jméno.

Třeba to Jan udělal své manželce naschvál. Kdoví?

Nakonec před ním utekla na hrad Loket i se synem Václavem, ta povedená věrná choť!

A nyní se zase uchýlila do Bavor. Pro změnu k vdané dceři Markétě.

Jan byl tentokrát rychlejší – vzal si Václava s sebou, do Francie.

Chtěl ho mít prostě na očích, protože Elišce a jejím mocenským plánům se synem se věřit nedalo. Zastřel tenhle manévr hezkým pláštíkem záminky, že se českému kralevici musí dostat odpovídajícího vzdělání u francouzského dvora v Paříži. Což ostatně byla také pravda.

Václav musí mít evropský rozhled, ne pouze přemyslovský úhel pohledu, až za něj jednou dosedne na trůn. Ale až jednou, nyní ne!

„Uvidím ji ještě někdy?“ položil mu syn další nepříjemnou otázku a vzhlédl k němu, v očích sice strach, ale zároveň rozhodné odhodlání. Otec se mu zdál tak hrůzostrašný, když se tu nad ním tyčil ve zbroji, a Václav měl navíc v paměti jeho hněvivý křik. Nehodlal však ustoupit.

Janem Lucemburským projela jiskra žhavého vzteku. Je stejně tvrdohlavý jako jeho matka, tenhle synek Václav!

Ovládl se však. Tato cesta lehká nebude, nač ji ztížit hned na počátku?

Povzdychl si. Musí šetřit silami, bude je potřebovat na to, aby si u sestry Marie a jejího francouzského královského chotě vyprosil peníze na Václavovo vzdělání a zajistil si rovněž tučnou rentu pro sebe.

„Není přece všem dnům konec,“ odpověděl proto vyhýbavě. Byl rytíř, nechtěl lhát, ani svému chlapci ne. „A na tetu Marii se netěšíš? S tou se ve Francii setkáš určitě! Mívals ji přece vždycky rád!“ změnil raději rychle téma rozhovoru. Ostatně tohle byla pravda. Ti dva k sobě měli vždycky blízko, Janova sestra Marie, když pobývala u pražského dvora, a jeho synek Václav.

Václav konečně odtrhl pohled od zalesněných hraničních hvozdů a s úsměvem se obrátil k otci.

„Moc se na ni těším! Vezu pro ni dárek.“ A s těmi slovy se shýbl k jedné ze sedlových brašen a hbitými štíhlými prsty otevřel velkou nablýskanou sponu.

Zevnitř vylovil úhledný balíček v měkké tkanině, rozbalil jej a hrdě ukazoval otci iluminovanou bibli ve stříbrných deskách ozdobených plochými rubíny a safíry.

„Hezké! Opravdu hezké!“ pochválil jeho volbu a vkus otec.

Zalila ho náhlá vlna citu k synovi. Nezapomněl! Sám vybral a obstaral dárek! Má dobré srdce.

Možná lepší než já, připustil zahanbeně. On sestře neveze nic, on od ní bude jenom něco chtít.

Musel si přiznat, že má nejstaršího syna Václava ze všech svých dětí nejraději. S výjimkou Mikuláše. Výčitka jím projela ostře a bolestně jako zrádná rána dýkou.

Stárnu, pomyslel si hořce, nechávám se unášet city. Nikdy jsem to nedělal, vždy jsem se té sladké vábničce ubránil. Jen jednou jsem podlehl mladickému okouzlení a poddal se lásce k Elišce – a jak to nakonec dopadlo!

Přesto se nezdržel a přivinul Václava k sobě.

O chlapcovu jemnou tvář se drsně otřela hrubá kroužkovaná košile. Václava ten hřejivý projev otcovské lásky udivil. V poslední době od otce slýchával jen křik a tvrdá slova, třebaže byly většinou určené matce.

„Marie bude mít radost!“ dodal ještě jaksi zbytečně Jan Lucemburský. Dotírající výčitka se vrátila.

Bylo přáním obou rodičů, aby Janova mladší sestra vstoupila do kláštera. V podstatě to byla i Mariina volba. Pocházela z urozeného a zámožného rodu, který se proslavil po celé Evropě – mohla si vybírat z klášterů i řádů. Všude by ji ochotně přijali, a nejen pro její mírnou a laskavou povahu. Ráda by se byla věnovala dalšímu vzdělávání a žila životem v ústraní a přepychu, jaký si mohla dovolit. Nebýt toho, že rodiče záhy a náhle zemřeli a na scéně se objevil přičinlivý strýček Balduin, trevírský arcibiskup a říšský kurfiřt, a neméně přičinlivý bratr Jan, který měl už dost panovačné manželky a chtěl se zapsat do evropských dějin sám, vlastními skutky, a ne pouze jako vykonavatel přemyslovského odkazu.

Zastyděl se. Kupčil s Marií jako s nějakým cenným zbožím, když se rozhodl výhodně ji provdat. Výhodně především pro sebe.

Překvapilo ho nicméně, jak energicky se postavila proti prvnímu nápadníkovi, Jindřichovi Korutanskému. Jak by ne, dostalo se jí jistě dobré rady od Elišky, od laskavé švagrové, která Korutance nemohla vystát.

Byly jako dvě sestry, Marie a Eliška Přemyslovna. Jindřich byl Eliščin úhlavní nepřítel, který se ji kdysi snažil připravit o český trůn. Jana nyní napadlo, jak pošetilý blázen byl, když Elišce sňatkem pomohl právě na ten trůn dosednout. Možná v té volbě Korutance jako nápadníka pro Marii byla trocha škodolibé jedovatosti.

Nakonec to nevyšlo, což bylo jen dobře. Vyskytl se nový nápadník, francouzský král Karel IV. Sličný. A to byla jiná.

„Jsem rád, že se stane královnou,“ řekl po chvíli Václav. „Je ušlechtilá. A krásná. Zaslouží si to.“ Také proto, že má ráda maminku, chtěl dodat, ale pak si to rozmyslel. Nechtěl otce zase popudit.

„Těšíš se do Remeše?“ obrátil se k němu Jan. Nebyla to otázka jen tak do větru, kterou chtěl udržet při životě pramínek jejich hovoru. Marii tam měli záhy korunovat francouzskou královnou. Dosáhl svého, provdal sestru, a dobře. Pro slávu rodu, pro politickou moc. Jeho druhým životním cílem bylo dosíci, aby se Václavovi dostalo vychování u francouzského dvora.

„Jistě,“ přitakal Václav. „A také do Paříže a Vincennes. Jsem zvědavý na Mariina manžela, na francouzského krále.“

„Já vlastně také!“ rozesmál se Jan. Karla IV. Sličného znal zatím pouze povrchně, z diplomatických jednání a z audiencí u dvora.

Výčitka dotírající jako neodbytný hmyz se zase vrátila. Karel Sličný byl totiž rozvedený a to, co tomu rozvodu předcházelo, nebylo zrovna hezké. Karlova první manželka Blanka Burgundská se spustila. Zanášela manželovi, byla nevěrná francouzskému králi. Věděli to všichni, všichni si o tom šuškali za Karlovými zády, jen on nic netušil, nebo tušit nechtěl. Nebýt přičinlivé sestry a švagrové, nedozvěděl by se to asi nikdy. Ovšem pak musel jednat.

Blanka měla štěstí, že vyvázla životem. Otázkou zůstává, zda lze vůbec mluvit o štěstí, když bude navždy uvězněna na hradě Gaillard, pokud jí francouzský král velkoryse nepovolí vstoupit do kláštera.

Její urozený milenec skončil na popravišti. Zohavili potom jeho tělo, potupili ho způsobem tak úděsným, že na to Jan ani nechtěl vzpomínat. Nebyl zbabělý a neuhýbal tvrdým ranám, které život přinášel, ale dával přednost otevřenému rytířskému boji, střetu muže proti muži, a ne katovi a mučení. Někdy, za dlouhých nocí, kdy se mu spánek vyhýbal, si často kladl otázku, zda není francouzský král k Marii krutý, zda ji netýrá. Diplomatické hry a sňatky, to sice byla nezbytnost, kterou s sebou přinášela doba, ale Janovi srdce dosud zcela neokoralo. Byl přece rytíř, a věděl, co to znamená, chránit urozenou paní, když to navíc byla jeho vlastní sestra.

Václav se nyní k jeho smíchu přidal. Poté zmlkli a opět se zahleděli na hraniční hvozdy na českém pomezí. „Těším se do Remeše a na tu korunovaci, a hlavně na tetu Marii, ale tady… je tak krásně!“ přiznal se Václav. „Vždycky se sem budu vracet.“ Tady je můj domov, zde, v Čechách! Nahlas to však neřekl.

„V tom ti přece nikdo bránit nebude!“ namítl poněkud rozladěně Jan Lucemburský. Ovšem nikdo ani ty tvoje návraty podporovat nebude! Také on si však nechal svůj názor pro sebe. Zapomene, malý princ Václav, jen co pobude krátce v Paříži a pak v Remeši! Zapomene a pak se mu už nebude chtít vracet do téhle země s odbojnou šlechtou, která se nesklonila před jeho královským majestátem. „Měl bys však poznat také jiné země, jiné kraje, jiná města!“ dodal smířlivěji. „To patří ke vzdělání a výchově každého královského syna!“

Václav na to nic neřekl.

„Cestou se zastavíme v Lucembursku, co říkáš?“ pokračoval Jan. Ta otázka byla jen řečnická, dávno o tom rozhodl.

Václav se naposledy zahleděl na zvlněné moře hlubokých lesů, v němž někde z dobročinné podpory příbuzných živořila jeho urozená matka, a jen přikývl na souhlas.

Lukrécie se překulila na oblý bok a natáhla se po vinném hroznu. Zaklonila hlavu tak, aby se jí medová záplava hustých vlasů rozlila po nahých ramenou a sklouzla na záda. Pak si přidržela hrozen za krátkou tupou stopku a pootevřela plné rty. První vinné zrnko se dotklo jejích bělostných zubů.

Hrála tuhle hru záměrně – věděla, že to má Jan Lucemburský rád.

Přivřela smyslně oči a skousla sladkou kuličku vína.

Jan ji pozoroval se vzrůstajícím vzrušením. Náhle se posadil na lůžku, uchopil ji za štíhlé zápěstí, vzal jí hrozen a odhodil jej na nízký stolek vedle sloupkové postele. Sklonil se nad Lukrécií a sevřel ji v pevném objetí.

„Zkrásnělas od posledně, Lukrécie!“ zašeptal ochraptěle. „Stýskalo se mi!“

Tiše se zasmála. „Zkrásněla jsem mateřstvím, můj pane! Je to vlastně tvoje zásluha!“

I tohle byla přetvářka, její smích a lehký tón byly lživé. Pomohly jí ale přenést se přes to ponížení, ústrky, šeptané odsudky, a hlavně hněv rodičů. Ach, ten její příběh, Janův a její, byl tak obehraný a banální, že to bylo až trapné!

Jednoho dne se u nich v Lucemburku cestou z Českého království zastavil slavný a udatný král Jan Lucemburský, syn slavného římského císaře Jindřicha. Okouzlil ji dvorným vystupováním a zralou mužností. Bylo jí tehdy sotva patnáct a věděla, že ji čeká nějaké výhodně dohodnuté manželství s nemilovaným a jistě obstarožním mužem, a proto bylo tak snadné poddat se romantickému okouzlení. Bylo to… jako sen.

I Janovi se hezká dcera hostitele zalíbila. Proto tehdy odjezd odložil. O den, o dva. Strávili je většinou spolu, i když pokaždé ve společnosti nějaké přísné dvorní dámy. Ty ji však v noci neuhlídaly. Jan jí jednou nepozorovaně vtiskl do zpocené dlaně malé psaníčko.

Spěchala tehdy s tím prvním velkým tajemstvím do své komnaty. Opřela se pak zády o dveře, sotva se za ní zavřely, náhle neschopná sebrat odvahu a přečíst si ty řádky.

Čekám Tě o půlnoci v altánku u jezera. Přijď! Tvůj Jan.

Na ta slova nikdy nezapomene. Rozhodla o celém jejím životě. A nikdy nezapomene ani na to, jak se pak před půlnocí kradla, dlouhé roucho v dlaních, aby cestou neklopýtla a nevyburcovala služebné, ztichlým rodičovským domem ven a k altánku.

Noční zahrada ji objala omamnou vůní vrcholícího léta. Rozběhla se nedočkavě půlnoční temnotou, jako by se bála, že se náhle přihlásí o slovo chladný rozum a matčina přísná výchova a zaženou ji zpět do bezpečí komnaty.

Janova bílá košile probleskla tmou jako bílý plamen. Beze slov ji sevřel v náručí. Obklopila ji jeho mužná vůně, byly to byliny z koupele a také vítr a slunce a trocha koňského potu z odpolední projížďky.

Zavřela oči a poddala se mu.

Zanedlouho nato odjel a zanechal ji v tom kouzelném snu, omámenou láskou a přísliby, že se vrátí. A netrvalo to dlouho, když zjistila, že nosí pod srdcem jeho dítě.

Tehdy se naplno přihlásil ten chladný rozum, který tak dlouho potlačovala. Každý den potom vyhlížela nedočkavě Janův návrat. Čekala sice dlouho, ale on se doopravdy vrátil.

Zavířil s ní radostně po komnatě, když mu prozradila tu sladkou novinu. „Jistě mi dáš syna, Lukrécie!“ Dalšího syna! Dalšího Lucemburka!

„Co mám ale říct doma, Jene?“ vyhrkla tehdy mezi slzami. Nyní se už dokázala ovládat. Věděla, že muži pláč rádi nemají.

Opatrně ji postavil na tvrdá prkna podlahy a po hezké tváři mu přelétl rozladěný mráček. Na přízemní věci nikdy nemyslel. Jeho cílem byla vysoká evropská politika, rytířské turnaje a sláva lucemburského rodu, a ne podobné malicherné starosti s názorem rodiny, která je sice urozená, ale Lucemburkům se rovnat nemůže ani v nejmenším. Měli by se cítit poctěni, že jejich dcera nosí pod srdcem dítě s lucemburskou krví!

Pokrčil jen rameny.

„Zajistím tě, neboj se. Věnuju ti krásný dům. Nebudeš trpět nouzí, ty ani tvé dítě!“

Chvatně se pak rozloučil, ale ten dům jí opravdu koupil. A vracel se.

Ale ona se z té zkušenosti poučila. Pochopila, že ho naláká medovými slůvky a vzpomínkami na sladké a vášnivé chvilky, a ne výčitkami a utrápeným obličejem.

Toho měl dost od manželky.

Vyplatila se jí tahle taktika, k níž si nyní blahopřála. Vyplatila se, ale stála ji hodně – její romantický sen o čisté lásce. Je pouze něco za něco a za všechno se platí. Nikdy mu neřekla o strašlivé scéně, která následovala v rodinném sídle poté, co se svěřila rodičům. Otcův políček ji pálí dodnes jako znamení rozžhaveným cejchem stejně jako matčina příkrá slova. Janovi to nikdy neprozradí. Ale zaplatí jí za to, protože nic není zadarmo.

A tak se nyní sice poddávala jeho laskání, avšak nedokázala zastavit tok hořkých myšlenek, který vytryskl z hlubokého zklamání, dotírajících vzpomínek a asi jej ani nikdy zastavit nedokáže. Vášeň, která ji nyní opět sežehla spalujícím plamenem, je sice nakrátko potlačila, věděla však, že se zase vrátí, až příval rozkoše opadne.

Jan se nyní pohodlně uvelebil v poduškách. Lukrécie se natáhla po konvici s vínem, nalila mu číši a podala mu ji. Sama pak usrkla z té své.

„Chtěl bych ho vidět. Chtěl bych vidět svého syna Mikuláše,“ obrátil se k ní Jan.

Lukrécie postavila pohár na vyřezávaný stolek na své straně lůžka, na němž dohořívala ve stříbrném svícnu tlustá svíce. Usmála se pro sebe, tak, aby to Jan nepostřehl. Mikuláš byl její tajná zbraň. Věděla, že Jan má svého nejmladšího syna, byť z nemanželského lože, nesmírně rád. Téměř jako toho svého Václava! pomyslela si a ostře ji přitom bodlo žárlivostí.

„Napadlo mne to, pane můj! Tedy to, že se budeš chtít přivítat se synem!“ Obrátila se opět k Janovi. „Dopřej mi kratičký okamžik!“ S těmi slovy se natáhla pro brokátový župan a přehodila si ho přes nahá ramena. Drahocenná látka jí příjemně polaskala hebkou pokožku. Nešetřil na ní, ten její královský milenec, to musela uznat!

Vklouzla do měkkých brokátových pantoflíčků a zamířila ke dveřím. V předpokoji podřimovala komorná. Lukrécie jí zatřásla kostnatým ramenem. „Jeanette, přines Mikuláše! Rychle!“

„Ale, paní, on už přece dávno spí! Vždyť je hluboká noc!“ namítla dívka ospale.

„Nehodlám poslouchat ty tvoje rozumy!“ sykla zlostně Lukrécie. „Přines chlapce! A hned! Přeje si ho vidět otec! Chce ho vidět král!“

„Jak poroučíš!“ odpověděla Jeanette lhostejně. Pomyslela si, že jí do toho ostatně vůbec nic není, ale malého chlapce, kterého matka takhle využívala k nátlaku na mocného Lucemburka, jí bylo líto.

Lukrécie se vrátila zpátky do ložnice. Jan mezitím vstal a oblékl si dlouhý župan podšitý kožešinou. Bylo sice léto, ale noci v tomto starém kamenném domě bývaly i za parných dní chladné jako v prosinci.

„Jeanette přinese Mikuláše za chvíli.“ Lukrécie stačila sotva dopovědět větu, když to už stála na prahu služebná s dítětem.

Jan k ní přistoupil. Vzal si od ní chlapce a zahleděl se mu do spíčí tvářičky. Mikuláš měl jemnou světlou pleť a nad čelem hebké chmýří plavých vlásků, světlých po matce.

Nebyl jako jeho ostatní děti, ty, co zplodil s Eliškou. Ty zdědily onu přemyslovskou snědou pleť, tmavé vlasy a hnědé oči. Václav nebyl výjimkou. Mikuláš je… jiný. Ten se nestane výčitkou nějakého nenaplněného dynastického odkazu.

„Je to krásné dítě, Lukrécie,“ nezdržel se chvály. Zaskočilo ho, že se v něm skutečně vzedmula otcovská pýcha. Měl za to, že podobných citů už dávno není schopný. Děti pro něj znamenaly pouze výhodné pěšáky ve složité diplomatické sňatkové partii.

„Je po otci,“ zalichotila mu Lukrécie a přivinula se k němu.

Na chvilku připomínali idylický obrázek rodinného štěstí – urozený a udatný otec, krásná mladá matka a roztomilé nemluvně.

„Udělám z něj mocného velmože,“ slíbil Jan. Václav zdědí trůn a Mikuláš by mohl být zase duchovním vůdcem. Zasadím se o to, řekl si v duchu.

„Věřím ti,“ zašeptala Lukrécie. Hlas měla náhle hluboký a jaksi dojatý. Také ji zaskočily ryzí city, které se jí nyní zmocnily. Marně si nalhávala, že se teď už vyzná, že ji jen tak někdo neobalamutí sladkými slovíčky. Jan ji přece mohl vyplatit nějakou tučnou částkou a dál se k ní ani k dítěti nehlásit. Neopustil je ale. Vrací se k nim. Leží mu na srdci budoucnost jeho nejmladšího potomka.

Byla mu za to vděčná. Věřila mu.

Jan se jí užuž chtěl svěřit s tím, jakou dráhu Mikulášovi předurčil, pak si to však rozmyslel. Věděl, že by Lukrécie s jeho volbou nesouhlasila. A nač zbytečně kazit takovou idylickou chvíli? V poslední době si domácího štěstí užil poskrovnu.

Princ Václav se vytrhl z hlubokého spánku s pocitem, že ho někdo upřeně pozoruje.

Nemýlil se. Na kraji lůžka seděl otec a upíral na něj soustředěný pohled.

Václav se rychle posadil. Chvilku mu však trvalo, než se zorientoval a uvědomil si, kde se vlastně nachází. Cestování z Čech bylo dlouhé a namáhavé, dny mu splývaly jeden v druhý stejně jako místa, kudy projížděli. Teprve za hodnou dobu si uvědomil, že je v otcově lucemburské rezidenci.

„Stalo se něco, otče?“ zeptal se rozespale.

„Chtěl bys vidět svého nejmladšího bratra?“ odpověděl mu Jan Lucemburský otázkou.

Václav k němu překvapeně vzhlédl, v očích zmatek.

„Maminka přijela? I s Janem Jindřichem?“ zadoufal. Jan Jindřich se narodil před více než rokem a Václav ho dosud nespatřil.

Anebo se snad otec rozhodl vrátit do Čech a přivolat zpátky z Bavorska manželku? Ani to by Václava nepřekvapilo. Na zvraty otcových nálad a překotná a náhlá rozhodnutí byl už dávno zvyklý.

Otec mu však na tu otázku neodpověděl, jen ho dál zkoumavě pozoroval.

„Jistě,“ hlesl tedy Václav po chvíli, aby si to otec nerozmyslel. „Jistěže bych chtěl vidět svého nejmladšího bratříčka!“

„Hned ráno se za ním vypravíme!“ ujistil ho otec zvesela. V očích se mu zračila radost.

„My se vrátíme do Čech? Pojedeme zpátky do Prahy?“ zkusil to Václav znovu. Dobrodružné cestování, jakkoli únavné, se mu sice líbilo, méně však představa výchovy u francouzského dvora, kterou si otec vzal do hlavy a nenechal si ji vymluvit.

Jan na něj překvapeně a jaksi nechápavě pohlédl, jako by teprve teď pochopil jeho otázku. „A proč bychom měli jet zpátky do Čech? Tvůj nejmladší bratr je přece tady, v Lucembursku!“ namítl.

Václav se v tom okamžiku dokonale probudil. „Maminka je opravdu tady? Přijela a tys mě chtěl překvapit? A kdy? Pročs mi o tom neřekl?“ Václav zasypal otce dychtivými otázkami. Usmířili se! Rodiče se usmířili! Věděl to! Tolik po tom toužil!

Jan Lucemburský teprve nyní pochopil celý ten omyl. „Ach ne, Václave! Já mluvím o Mikulášovi,“ dodal tedy rychle. „Hned zítra ráno se za ním vydáme!“ A pak se, bez dalšího vysvětlování, rychle zvedl z nepohodlného okraje postele. Měl na sebe zlost, že se cítí tak provinile. Otočil se a rázným krokem zamířil ke dveřím, aby nemusel čelit Václavovu zklamanému pohledu, který ho doprovázel na cestě z komnaty.

Lukrécie se pokusila vykouzlit na plných rtech sladký úsměv. Stál ji velké přemáhání. „Vítej, princi Václave!“ Pokývla sice chlapci přátelsky hlavou na pozdrav, nepovstala však z nízkého křesla se širokými opěradly, jak by se slušelo v přítomnosti krále a jeho syna, korunního prince Českého království. Proč také? Nehodlá se sklonit před tímhle výrostkem, jakkoli urozeným! Kdoví, třeba se jednou stane jeho nevlastní matkou!

Jan Lucemburský se na ni láskyplně usmál. Slušelo jí to v bohatě nařaseném modrém šatu se zlatým lemováním. Mateřství dodalo její postavě lákavě oblé křivky a její půvabné tváři zralou krásu. Znovu po ní zatoužil. Nakrátko se mu zachtělo zůstat tady, u ní, v tom hezkém, přepychově zařízeném domě, který pro ni a pro Mikuláše koupil. Bylo by příjemné zapomenout na všechny starosti, evropskou politiku, vysoké diplomatické hry, odbojné české pány s Jindřichem z Lipé v čele, a hlavně na trpké hádky se zákonitou chotí Eliškou. Jak dlouho by ho to ale bavilo? Měsíc, dva? Měl-li k sobě být upřímný, pak si musel přiznat, že nebyl nikdy stvořený k rodinnému životu, k úloze věrného manžela a starostlivého otce. Taková hra na šťastnou rodinku by se mu brzy začala zajídat. Ne, neopustí Lukrécii a bude jistě příjemné mít v ní určité zázemí, ale vázat se k ní nebude. Podobné pošetilosti se už jednou dopustil a dodnes za to platí.

Postrčil nyní Václava vpřed, k Lukrécii. Chlapec se jí dvorně uklonil. „Rád tě poznávám, paní!“

Ta paní se mu sice líbila, ale podle otcových slov přišli sem, do toho krásného paláce, za Mikulášem. Užuž se chtěl zeptat, kde jeho nejmladší bratr tedy je, pak si ale včas uvědomil, že taková otázka není na místě.

V komnatě se na chvilku rozhostilo ticho, které se začínalo nemile táhnout jako hustý med.

Jan Lucemburský si odkašlal a oznámil: „Přišli jsme se podívat na tvého syna, paní Lukrécie.“

Na tvého syna, ne na našeho! Lukrécii ta slova bolestně bodla u srdce. Co jsem čekala? řekla si pak v duchu. Co jsem vlastně čekala?

Od toho křečovitého úsměvu ji nyní rozbolela tvář. Tleskla zlehka do dlaní. Dveře se rozlétly a dovnitř vešla chůva v doprovodu kojné, která nesla v náručí peřinku s malým Mikulášem.

Jan Lucemburský od ní vzal dítě opatrně do náručí a obrátil se s ním k Václavovi.

„Tohle je tvůj nejmladší bratr Mikuláš, Václave! A ta krásná paní, to je jeho matka Lukrécie.“ dodal jaksi zbytečně. Václav to už pochopil.

Přistoupil nyní váhavě k otci a pohlédl opatrně na Mikuláše. Dítě mělo plavé vlásky a jemnou bílou pleť. Spalo tvrdě, drobné ruce zaťaté v malé růžové pěstičky.

Jak jiný je, můj nevlastní bratr Mikuláš! pomyslel si Václav, sám snědý, s výraznými hezkými rysy po matce Elišce a s jejími tmavými vlasy a hnědýma očima.

Mlčky se zahleděl na Lukrécii. I ona měla plavé vlasy, hebkou bílou pleť a modré oči, které po ní jistě zdědil také Mikuláš.

Lukrécie jeho pohled chvilku hrdě opětovala, ale pak to nevydržela a sklopila oči.

Václav jí mohl připadat jako výrostek, přesto však ani v útlém věku nezapřel velkého vladaře, kterým se jednou stane.

Blanka z Valois pohlédla s obavami na dravce, kterému nyní sokolník Renard stáhl z hlavičky malou koženou kápi. Jestřáb se bleskurychle rozhlédl kolem sebe, v bystrých očkách jako korálky krutost nelítostného lovce, a netrpělivě přešlápl na sokolníkově kožené rukavici. Zaryl do ní ostré pařáty a máchl křídly, až rolničky na řetízku, kterým si ho jeho pán zajistil, vesele zacinkaly.

Blanka pocítila, jak jí dlaň v nepoddajné kožené rukavici zvlhla potem. Neměla tyhle hodiny sokolničení ráda. Jízda na koni se jí zamlouvala víc, ale nejvíce ji lákaly knihy. Měla ráda jazyky a už nyní mluvila plynule německy a italsky a znala samozřejmě latinu.

Tanec a etiketu považovala rovněž za ztrátu času, ale s tím nemohla příliš mnoho nadělat, protože její tatínek byl strýc samotného francouzského krále Karla IV. Sličného. Pokusila se několikrát o vzpouru, ale pokaždé jí některý z těch nudných učitelů připomněl nepříjemně vysokým hlasem: „Jsi přece sestřenka samotného krále, paní!“

A tak to začala brát jako nutné zlo.

Povzdychla si. Co mohla dělat. Byla přece jednou sestřenka francouzského panovníka, to proto se musela nyní zdokonalovat v sokolničení.

Jestřáb si opět načechral peří a zahleděl se na ni zlověstným, neuhýbavým pohledem, jako by v ní vycítil snadnou kořist.

„Přivolej svého jestřába, paní!“ vyzval ji už poněkud nakvašeně královský sokolník Renard. Pouhá úcta ke královskému majestátu mu zabránila v tom, aby v čirém zoufalství neobrátil oči k nebi.

Blanka si odkašlala a pak ze sevřeného hrdla vypravila pouze tiché: „Pelegrine! Pojď sem!“

Monsieur Renard nasadil zraněný výraz. „Madam, jestřáb je inteligentní dravec. Pozná, že se ho bojíš. Neuposlechne tě. Podrobí se pouze tomu, kdo má autoritu! Kdo mu poručí! Takhle se to musí!“ A Renard s těmi slovy upřel do vychytralých ptačích oček stejně neuhýbavý pohled. Potom nacvičeným pohybem máchl paží, aby ptáka přiměl k letu. „Vzhůru! Leť!“ přikázal mu.

Pelegrine s nechutí vzlétl a opsal jeden dva ledabylé kruhy, aby pak znovu poslušně dosedl na Renardovu koženou rukavici. Cvičitel poněkud zrudl a sykl ostře: „Vpřed! K paní!“

Pelegrine ho chvilku pozoroval tím ostrým pohledem a pak si začal čechrat peří.

Blanka se tiše zasmála a pomyslela si, že tenhle jestřáb je skutečně inteligentní pták.

Renard nyní vylovil zpoza širokého koženého opasku vábničku připomínající tučné kuře – nevelká koule ze světlé látky se nadouvala koudelí a byla upevněná na dlouhém řemínku, jehož konec si Renard omotal okolo zápěstí. Mrštil obratně návnadou směrem k Blance. Jestřáb zpozorněl. Neforemný uzlíček z tkaniny s žuchnutím přistál u Blančiných kožených botek. Renard trhl řemínkem a látka sebou zaškubala. Pelegrine ožil, odlepil se z Renardovy paže a zaútočil na falešné kuře.

Renard mu je však v mžiku utrhl zpod zobáku a Pelegrinovi nezbylo než opsat rychle velký kruh. Rozladěně pak dosedl na Blančinu koženou rukavici.

Blance pod jeho tíhou poklesla paže. Opatrně pohlédla směrem k jestřábovi. Pozoroval ji nelítostným pohledem, který v ní sice nepřestával vyvolávat smíšené pocity, jehož se však nyní už nebála.

„Já myslela, pane Renarde, že je jestřáb inteligentní dravec, jaks tvrdil před krátkou chvílí – to se ovšem dá jen stěží tvrdit o ptáku, který se nechá lehce ošálit kusem vycpaného hadříku namísto kuřete!“ Blance zazvonil v hlase smích.

Monsieur Renard zrudl ještě více a hodlal něco namítnout, když vtom k nim dolehl dusot koňských kopyt a ve chvíli se ze stinné aleje vynořila půvabná jezdkyně. Pružně sklouzla ze sedla, aniž by vyčkala, až jí z koně pomůže některý ze sloužících postávajících opodál, a zamířila k Blance přes nevelkou louku, kde probíhal výcvik.

Byla to Marie Lucemburská, mladší sestra krále Jana Lucemburského a manželka francouzského krále Karla IV. Sličného. Družinu sestávající z ozbrojeného doprovodu, služebnictva a dvorních dam zanechala někde daleko za sebou.

Renard se jí hluboce uklonil a potom, dosud téměř v předklonu, spěchal k Blance, aby od ní převzal Pelegrina. Raději už nechtěl nic riskovat. Nasadil pak dravci na hlavičku opět tu malou koženou kápi, aby ho tak uklidnil a ukolébal do dřímoty.

„Dostavím se zase zítra, paní Blanko,“ slíbil s úklonou, i když ne tak okázalou, jakou vysekl před Marií, a měl se k odchodu.

Koniec ukážky

Table of Contents

I.