Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Magdalena Zachardová, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Magdalena Zachardová, 2013

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-600-1 (ePub)

ISBN 978-80-7466-601-8 (mobi)

Obsah

Předmluva

Část I: Experiment Země

Kapitola 1

Evoluce – pravda, nebo velký omyl?

Hledání našich předků

Nevysvětlitelný vývojový skok a chybějící článek

Haeckelova tabulka a padělané kresby

Miliony let staré stopy promluvily

Existoval třetihorní člověk?

Paluxy River – stezky lidí a dinosaurů

Kapitola 2

Je naše Země podstatně mladší?

Zkamenělý prst a chybné datace [14]C

Neuvěřitelné nálezy

Spatřil někdy člověk na vlastní oči dinosaura?

Kamenná obrazárna dr. J. Cabrery

Po stopách ztraceného světa

Kapitola 3

Smrtící asteroid

Dávné zvířecí hřbitovy

Potopa světa – legenda, nebo reálná událost?

Námořní civilizace stará 20 000 let

Göbekli Tepe – Noemova archa vytesaná v kameni

Kapitola 4

Pocházíme z hvězd?

Anunnaki a genetický kód

Kříženci v Egyptě

Egyptské pyramidy a nástroje budoucnosti

Uměli Egypťané vyrábět umělý kámen?

Korálový hrad a antigravitační přístroj

Část II: Dávní bohové

Kapitola 5

Kdo byli vesmírní cizinci?

Chirurgické zákroky před 100 000 lety

Deformované lebky – mimozemský ideál krásy?

Mumie z Egypta a Paracasu

Odkud pochází Hvězdné dítě?

Objevili v Jižní Americe mumii mimozemšťana?

Kapitola 6

Záhadné létající stroje

Král Šalamoun, indiáni Hopi a letadélka z Kolumbie

Egyptská letadla a helikoptéry z Abydu

Podivné létající objekty na starých obrazech

Obrazy UFO z doby kamenné

Kapitola 7

Návštěvníci z dávnověku – přátelé, nebo démoni?

Odkud přišli Strážci nebes?

Kdo vymyslel mayský kalendář?

Megalitická observatoř Korahunge – cesta ke hvězdám?

Leonardo da Vinci a Kniha proroctví

Doslov

Změnila by návštěva UFO náš svět?

Použitá literatura

Předmluva

Je očividné, že v naší minulosti cosi nesouhlasí. Archeologové po celá desetiletí odkrývají stopy dávných návštěvníků, které teprve dnes, v čase moderní techniky a cest do kosmu, dokážeme rozluštit.

Na každém kroku narážíme na důkazy o zásahu do naší civilizace. Nevíme zatím, kdo byli, odkud přišli a jaký byl jejich záměr. Víme jen, že tu byli a že se jednou vrátí. Archeologie a věda dneška pokročily do stadia, kdy by měly brát v potaz, že slovo nemožné či nepředstavitelné se může velice snadno stát skutečností.

Takové myšlenky však dosud vyvolávají podobný odpor, jaký v minulosti vyvrcholil zapalováním hranic pod hlasateli nevhodných, a proto kacířských názorů. Před dvěma tisíciletími byla většina lidí pevně přesvědčená o tom, že naše Země je plochá deska. Není tomu také tak dávno – před pěti sty lety, tedy z hlediska historie téměř včera –, kdy došlo k tomu, že jeden z učenců provolával v soudní síni tato slova:

„Zdravý lidský rozum musí člověku říci, že Země nikdy nemůže být kulatá, protože kdyby tomu tak bylo, lidé na její spodní polovině by spadli do bezedna!“ Jak moc se tehdy onen pán mýlil, víme dnes všichni. Přesto setrváváme tvrdošíjně v přesvědčení, že to, co se nehodí do pohodlné skládanky našich zažitých představ, nemohlo nikdy existovat.

To, že lidé v dávnověku uctívali návštěvníky z jiných světů jako bohy, budeme muset jednou uznat jako skutečnost, jako součást naší historie. Postupně se začínáme zvolna smiřovat s myšlenkou, že představy o světě, jak ho známe, dostávají zcela jiný rozměr. Je možné, že odhalení naší minulosti bude ještě tajemnější, než si umíme představit.

Tvrzení, že mimozemští astronauti se nevrátili a už nikdy nepřiletí, není pravděpodobně správné. Měli bychom se spíše omezit na konstatování, že po jistou dobu s nimi neudržujeme přímý kontakt.

Peter Kolosimo (1922–1978)

Část I.

EXPERIMENT ZEMĚ

Kapitola 1

Evoluce – pravda, nebo velký omyl?

Historie vzniku člověka je opičí divadlo. Je to detektivka s tisíci otevřenými otázkami a tisíci pseudologickými odpověďmi.

Erich von Däniken

Podle mnohých vědců je historie vývoje člověka na naší planetě naprosto jasná. Biologové tvrdí, že vývoj všech druhů živočichů probíhal postupně. Tradiční věda, tak jak ji známe, je ochotná jen v maličkém procentu pochybovat o tom, že by tomu mohlo být jinak. Přesto se podle nejnovějších poznatků tato po mnoho desetiletí zcela neotřesitelná teorie začíná jevit jako jeden velký omyl.

Otázka, odkud vlastně člověk pochází a jakou cestou vznikl, se dnes ukazuje jako dosud nedostatečně zodpovězená. V temné prehistorii probleskují jen minimální náznaky, které ale zatím nelze uspokojivě spojit v jeden souvislý celek.

Podle britského přírodovědce a zakladatele evoluční teorie o původu druhů Charlese Darwina (1809–1882), který vydal v Londýně roku 1859 své dílo s názvem O původu druhů cestou přírodního výběru, příroda prý jednoduše experimentovala tak dlouho, až se po mnoha a mnoha namáhavých přechodech od jednoho živočišného nedokonalého druhu k dokonalejšímu, který se dokázal nejlépe přizpůsobit prostředí, podařilo jakousi souhrou šťastných náhod dojít až k naprosto dokonalému stvoření zvanému Homo sapiens sapiens, tedy člověk moudrý.

Přestože totéž tvrdí dokonce i slavná Encyclopædia Britannica, kde se můžeme dočíst, že „o faktu evoluce nemůže být nejmenších pochyb“, má toto tvrzení hned několik očividných slabin. Například mezi dosud nalezenými pozůstatky tvorů z doby před miliony let chybí velmi často spojovací mezičlánky.

Darwinova 150 let stará hypotéza uvádí, že se například obojživelníci postupně vyvinuli z ryb, což trvalo mnoho milionů let. Dosud se však nenašel žádný zkamenělý mezičlánek, jehož vzhled by nasvědčoval tomu, že opravdu tvoří přechod mezi rybami a obojživelníky. Možná právě proto, že žádné takové mezičlánky prostě neexistují!

Celá evoluční teorie vychází tedy z toho, že přežívali jen nejdokonalejší a nejlépe přizpůsobení jedinci a příroda sama uskutečnila přirozený výběr. Pravda ale je, že v Darwinově době ještě nebyly biochemie, genetika a další přírodní vědy na takové úrovni, aby tehdejší vědci mohli vědět, jak složitá vlastně je buňka.

Každá buňka má totiž tak dokonale propracované ústrojí a funkce, že není možné, aby toto vše mohlo vzniknout jen nějakým náhodným uspořádáním, díky čemuž se možnost náhodné mutace rovná nule. To vyjádřil asi nejlépe uznávaný biolog profesor Conklin, když řekl:

„Pravděpodobnost, že život vznikl náhodou, je naprosto stejná, jako že dokonalý slovník vznikl explozí v tiskárně!“

Toto vtipné tvrzení se ukázalo jako velice pravdivé v roce 2006, kdy byl odborným týmem vedeným Davidem Hausslerem z University of California v Santa Cruz v USA objeven naprosto výjimečný gen pojmenovaný HAR-l.

Pomocí speciálního počítačového programu, který se postupně probíral zhruba patnácti miliony změn, jež se v lidské DNA odehrály od doby, kdy na Zemi žil společný předek lidí a šimpanzů, se podařilo objevit celkem 49 oblastí, kde pozvolná evoluce lidského genomu náhle neskutečně zrychlila, a právě to dalo tomuto zvláštnímu genu zkratku HAR-1, která znamená „human accelerated region“ neboli „lidská urychlená oblast“. Tento gen hraje zcela zásadní roli, protože nás odlišuje od ostatních živých tvorů a má také hlavní podíl na pokročilém vývoji našeho mozku.

Gen HAR-1 je tak složitá molekula DNA, že je i podle těch nejstřízlivějších vědeckých výpočtů naprosto nepravděpodobné, že by mohla být během šesti miliard let vytvořena nějakou přirozenou cestou. Změna tohoto jediného genu znamenala obrovský skok ve vývoji lidstva.

Otázkou je, kde se tedy vzal v naší DNA gen HAR-1? Pokud se nevyvinul náhodou, což je skoro vyloučené, byl snad vytvořen uměle? DNA je zaznamenávací nosič informací, a protože je v naší DNA pravděpodobně zakódována též informace o tom, zda s ní bylo někdy manipulováno, máme možnost se dozvědět, jak to všechno bylo doopravdy.

Podle teorií některých odborníků, jako byl například nositel Nobelovy ceny a spoluobjevitel struktury DNA Francis Crick (1916–2004), nemohl totiž tento naprosto unikátní gen dokonce ani vzniknout na Zemi. Mají pravdu? Mohl by opravdu počátek naší slavné evoluce ležet kdesi v hlubinách vesmíru? Sám Darwin jednou připustil, že pokud se prokáže, že nějaký orgán či organela nevznikly řadou malých změn či náhodně, byla jeho teorie mylná.

Hledání našich předků

Stejně záhadná je situace i v případě předků samotného našeho inteligentního živočišného druhu. Musíme si bohužel přiznat, že o vývoji dnešního člověka toho zatím mnoho nevíme. Stále více se ukazuje, že vývoj lidského rodu nepředstavuje žádnou přímou linii a že každý dosud nalezený stupeň je jen postranní větví. Dříve panoval názor, že naším nejstarším předkem byl Homo erectus, pak Homo neanderthalensis a nakonec Homo sapiens, člověk moderního (kromaňonského) typu.

Na Blízkém východě existoval Homo sapiens neboli člověk moudrý moderního typu oficiálně nejdříve před 100 000 lety, v Africe před 140 000 lety a podle nejnovějších nálezů před 200 000 lety. Pokud je tedy evoluční žebříček vytvořený renomovanými vědci správný, nemohl nikdy existovat na naší planetě žádný takový inteligentní druh před dvěma miliony lety. Je však zřejmé, že vědomosti, které nám kdysi tak pečlivě a přičinlivě vtloukali do hlavy naši tehdejší učitelé, v dnešní době již naprosto neobstojí.

Přímo vzorovou ukázkou toho je původní teorie hlásající pozvolný sestup budoucího člověka ze stromů, což prý mělo za následek postupné napřimování jeho těla až k dosažení dnešní vzpřímené postavy, jež byla teprve dnes podrobena moderním počítačovým simulacím. Při jejich sledování vědci došli k velmi překvapivému přesvědčení, že přesně takhle naše adaptace na nové životné podmínky rozhodně neprobíhala, protože by polovzpřímená pozice takového živočicha nebyla pro jeho tělesnou stavbu únosná. Navíc by jej omezovala v jeho činnostech natolik, že by se pro svou neschopnost orientovat se v tehdejším terénu jistě stal snadnou kořistí predátorů. Tímto směrem tedy zřejmě cesta evoluce nevedla, a zůstává proto stejně jako vznik člověka dosud nerozřešenou záhadou.

V honbě za poznáním vlastního rodu nacházíme stále nové a nové nezařaditelné lebky a kosti, a tak se stalo, že se původní datovaná hranice neustále posouvá řádově o miliony let.

V roce 1913 byla ve východoafrické roklině Olduvai Gorge nalezena lidská kostra. Tyto vrstvy byly podle zde nalezených fosilií datovány do staršího pliocénu, tedy na 1,7 – 0,72 milionu let. Problém je ale v tom, že tenhle člověk byl podle všech anatomických ukazatelů již člověkem moderního typu. Další totožná lebka z roku 1960 byla přiřazena ke stejnému druhu. Její stáří bylo jeden milion let.

Sotva lidstvo dojásalo nad novým úžasným objevem, byla v Etiopii v oblasti Asar nalezena velmi podobná lebka mladé ženy. Šťastný objevitel, americký paleontolog Donald C. Johanson, ji něžně pojmenoval Lucy. Její stáří bylo odborníky odhadnuto na 3,5 milionu let. Nadšení nebralo konce.

Ukázalo se však, že jásání bylo předčasné: Lucy byla jen velmi raný model vývoje člověka a v podstatě se asi nejvíce podobala opici, protože její mozek nebyl větší než u dnešního lidoopa. Přestože se její kostra již mohla srovnávat s dnešním člověkem, je prokázáno, že Lucy nepatřila k čeledi lidí a nebyla ani přechodným článkem. Slavná lebka byla vykopána v roce 1972 v Keni v blízkosti Rudolfova jezera. Ředitel Národního výzkumného střediska pro prehistorii a paleontologii R. Leakey ji posléze představil světu pod méně poetickým číslem KNM-ER 1470. Osoba, které lebka patřila, si vykračovala po Zemi před rovnými 2,9 milionu lety.

Takže můžeme výčet našich předků uzavřít pro laika i odborníka poněkud šokujícím zjištěním, že jak lidé, tak australopitékové existovali přes odpor kabinetních učenců zřejmě již před rovnými 4 miliony lety, tedy v pozdním pliocénu, tj. v období třetihor!

Za předka dnešního člověka byl dlouho pokládán také člověk neandertálský, nazvaný podle místa nálezu jeho fosilních kostí v Neanderthalu poblíž Düsseldorfu a žijící dle odborníků na konci střední doby ledové, tedy před 120 000 až 80 000 lety.

Vše se ale změnilo roku 1997, kdy genetik Suante Paabo z mnichovské univerzity poprvé provedl seriózní vědecký průzkum neporušené DNA neandertálce. Při tom přišel na to, že moderní člověk Homo sapiens má oproti neandertálci výrazně odlišný genetický fond.

V jedné části dědičných vloh mitochondrií byly zjištěny rozdíly dokonce na dvaceti sedmi místech. Tím bylo dokázáno, že neandertálec byl sice naším příbuzným, ale že rozhodně nikdy nebyl naším přímým vývojovým předkem. Naopak je známo, že neandertálci a lidé druhu Homo sapiens žili v jednom období dokonce současně vedle sebe a vedli podobný způsob života.

V poslední době se také ukazuje, že kromě člověka neandertálského se na naší Zemi vyskytovaly i jiné druhy hominidů. Nedaleko Káhiry v oáze Fajum byla vykopána čelist a pozůstatky šestatřicetizubých praopů rodu Apidium a Parapithecus, které byly podle datování zařazeny do oligocénu, tedy do sklonku starších třetihor, do doby před 30–40 miliony lety. Dalším nálezem ve stejných vrstvách byl rod Propliopithecus s dvaatřiceti zuby a daleko pokročilejší lebkou i stavbou těla. Vědci z Pensylvánské státní univerzity došli po prostudování materiálů hovořících o našich předcích k jednoznačnému závěru: většina savců (a tedy i člověk) musela žít na naší planetě již před nejméně 100 miliony lety. Pohled do naší nejvzdálenější minulosti se tak opět posunul o hezkou řádku milionů let.

Koniec ukážky