Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Roman Bureš, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Roman Bureš, 2013

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-603-2 (ePub)

ISBN 978-80-7466-604-9 (mobi)

Martině, mé životní lásce.

1

Dokud s ním nezatřásla mozolnatá ruka, spal Titus tvrdým, spravedlivým spánkem.

„Vstávej, urozený pane. Slunce již dávno vyšlo.“

Titus jen zamručel.

„No tak, milosti, probudí tě pořádný kopanec?“

Rozlepil víčka. Tyčil se nad ním centurion Markus Labiatus.

„Nechal jsem tě spát o něco déle, ale už je čas zvednout zadek. Dáš si k snídani vajíčka?“

Titus se posadil a spustil nohy na zem. Byla studená. Noční mrazíky připomínaly, že se blíží podzim. Bolela ho záda a nohy ze včerejšího celodenního pochodu.

A také hlava, uvědomil si. Přitáhl si deku víc k tělu.

„Kde jsi vzal vajíčka?“

„Snesl jsem je, co asi myslíš? Od místních. Zítra ráno vyrážíme, tak jsou ceny pěkně dole. Mám i trochu šunky,“ usmál se labužnicky. „Přijď ven, udělám je na ohni.“

Titus se protáhl. V zádech mu zapraskalo. Udělal úklony do stran – další zapraskání mezi žebry. No hochu, už nejsi nejmladší, posteskl si. Vstal, oblékl si kalhoty, natáhl teplé vlněné ponožky a obul se do legionářských sandálů.

Taky už budu potřebovat nové, tyhle se mnou prošly celou Galii a kus Germánie.

Vyšel před stan. Oslepilo ho nízko položené slunce. Roztáhl ruce a zazíval. Byl vyšší než většina mužů, i když ne tak vysoký jako Germáni. Postavu měl zocelenou dlouhými roky výcviku a i ve dvaatřiceti letech na něm svaly jen hrály. O půl hlavy menší, ale podsaditější Markus se mu poškleboval, že je to jeho patricijským původem. Teď se na něho usmál od ohníčku, nad nímž v pánvi prskala šunka s vejci.

„Kde je centurie?“

„Poslal jsem je pro zásoby a pomoct balit vozy.“

Titus by jako správný option, zástupce centuriona, měl být s nimi a dohlédnout na ně.

„Kašli na to, Publius to ohlídá. Dřepni si.“

Každý option musí poslouchat svého centuriona, že? Sedl si a s chutí si na misku nandal porci.

„Bylo to včera zlé?“ Markus nasadil tón, jako by ho to ani moc nezajímalo.

„Nic, co bychom nezvládli. Nejhorší byla cesta.“

„Prý jsi dostal pěknou šlupku do palice?“ Markus se zadíval na přítele. Titus uhnul pohledem.

„Moje hloupost.“ Nechtěl to dál rozebírat.

Včerejší akce byla tolik podobná všem ostatním toho roku. Na pochod se vydaly dvě centurie III. kohorty XVIII. legie. Velel tribun Paulus, chlapec z Říma, který si jenom chtěl odkroutit své, aby se později mohl věnovat politice. Markus se zotavoval z horečky a doktor rozhodl, že bude lepší, když se několikamílového pochodu nezúčastní. Jeho roli ve velení centurie převzal Titus, jako už mnohokrát předtím.

Bylo to pouhé vymáhání dluhů na jedné vesnici, která se opozdila s placením daní. Počet obyvatel nepřevyšoval jednu centurii a neočekávaly se problémy. Cesta tam a zpět byla dlouhá sedm mil, což při absenci udržovaných římských silnic dalo mužům zabrat.

Vesničané je nečekali. Spousta křiku a doprošování. Legionáři ale brali vše, na co přišli: slepice, vlnu, kůže... dokonce i dřevěné bůžky ochraňující vísku, a to jen proto, že na některých místech byli pokrytí slaboučkou vrstvou zlata. Titus nechápal, k čemu můžou být dobří, ale pravidla byla pro všechny stejná: kdo pravidelně neplatí daně, na toho bude uvalena exekuce majetku. A místodržící provincie Varus byl v tomto směru neúprosný. Na Titův vkus až příliš.

Násilí viselo ve vzduchu. Vesničané, kteří viděli, že jim prakticky nic nezbyde, dotírali víc a víc a stále agresivněji bránili kdejakou tretku. Legionáři unavení z pochodu a s vidinou stejné porce mil před sebou také ztráceli trpělivost. Titus stál mezi nimi a snažil se vše korigovat. Legionáře okřikoval, vesničanům se lámanou germánštinou snažil vysvětlit, že si za to můžou sami.

Padly první rány. Jedna skupinka vojáků ztratila trpělivost, muži se už nehodlali přetahovat s jakýmsi staříkem o kozu. Jeden ho udeřil hranou štítu do břicha. Staříkovi příbuzní se ho jali bránit a dostali taky. Naštěstí legionáři používali jen štíty a tupou stranu oštěpů. To vesničany zpacifikovalo, ale všeobecnou náladu to moc nevylepšilo. Dojde-li to moc daleko, strhne se bitka a ta skončí jedině masakrem vesnice. A každý takový masakr je podle Tita nebezpečný. Vždy totiž hrozí, že vojáci opilí krví si nehlídají záda a vesničané, kteří nemají co ztratit, jim můžou způsobit nečekané ztráty. A ztráta jediného muže při banálním vybírání daní by během Titova velení nevypadala dobře.

Písknutím na píšťalku svolával všechny muže své centurie. Stejně už není co rabovat, za chvíli by nesli do tábora slámu ze střech. Vojáci se stahovali okolo Tita, jedna skupinka opodál však nereagovala.

Titus se šel podívat, co se děje. Řvoucí ženy klečely před chatrčí a naříkaly ve svém hrdelním jazyce. Vchod do chatrče byl zatarasený legionáři. Když viděli přicházet velícího důstojníka, rozestupovali se.

Vevnitř na hliněné podlaze několik mužů znásilňovalo dvě plavovlasé dívky.

„Vy jste se, kurva, zbláznili,“ zařval na ně Titus a začal je vyhazovat jednoho po druhém z chatrče. Pouze jeden voják, Brutus, si jeho přítomnosti nevšímal a dál pokračoval v pohybech na téměř bezvědomé dívce. Byl starší než Titus a dělal si na jeho místo optiona zálusk. Ale i když se kvůli tomu naučil číst a psát, v postupu mu bránila jedna věc – jeho tupost.

„Brute, pro tebe to platí taky. Vytáhni péro a vypadni!“

„Nech mě to dodělat, optione. Už budu...“

Do Tita vjel vztek, chytil Bruta za krk a mrštil jím proti vchodu. Koutkem oka zahlédl pohyb v temném rohu místnosti. Otočil se tím směrem právě v okamžiku, kdy se proti němu vyřítil chlapec se sekerou v ruce. Ještě stihl sklonit hlavu a zachytit tak úder do přilby. Kdyby to byl dospělý válečník, stálo by ho to pravděpodobně život. Když si pak Titus prohlédl jeho mrtvolu, zjistil, že šlo o pouhého výrostka, zřejmě bratra dívek. Jen bozi vědí, jak dlouho tam v rohu seděl a sbíral odvahu.

Rána promáčkla přilbu a Titus ztratil vládu nad svýma nohama. Najednou byl na zemi a vzhlédl k mladému Germánovi, který se chystal k druhé ráně. Dveřním otvorem prolétlo pilum, legionářský oštěp, a chlapce probodlo naskrz.

Naštěstí to byla jediná oběť toho odpoledne, ale muži museli vesnici narychlo opustit s tasenými meči. Titus zvracel a téměř celou cestu musel být podpírán.

Dnes ráno se už cítil mnohem lépe. Na hlavě měl bouli velikosti kachního vejce; lékař legie to trochu pohrdavě označil za pouhý otřes mozku.

Seděli u ohně a Titus vděčně vstřebával teplo. Markus ho chytil zezadu za krk.

„Víš, že musíme mít oči všude, jinak se konce služby nedočkáme. Nevím, co bych tu bez tebe dělal, kamaráde. Musel bych udělat optiona z toho blbce Bruta,“ zasmál se. „Když jsme u něj, jaký trest mu vymyslíme? Zatím ho nechávám v nejistotě. Je celý vyplašený a od rána mi leze do zadku.“

„Já bych ho tak nechal, aspoň se bude nějaký čas chovat vzorně. Vlastně nic moc neprovedl, akorát v ten okamžik přemýšlel pérem.“

„Vzorně? Tak s tím nepočítej, spíš si to bude vykládat jako slabost. Víš, že by za to mohl dostat i smrt?“

„A k čemu by nám byl mrtvý legionář?“

„Jak myslíš, nechám to na tobě. Třeba přijde i nějaký vděk,“ ušklíbl se Markus.

O tom Titus pochyboval.

2

Země ležící severně od Rýna byla ještě před pár lety nepřátelská a plná divokých germánských kmenů. Císařův následník Tiberius a jeho bratr Drusus po krátké krvavé válce přičlenili toto území k říši a z Germánů, kteří jejich tažení přežili, učinili císařovy poddané. Nově vytvořená provincie byla prohlášena za klidnou a nazvána Magna Germania.

Bylo zde umístěno pět legií, které dohlížely na pořádek a reprezentovaly moc Říma. Jejich vrchním velitelem a zároveň místodržícím Germánie se stal Publius Quinctilius Varus. Na jaře byl nucen přivést XVII., XVIII. a XIX. legii do rozlehlého mělkého údolí sedm dní pochodu na sever od Rýna. Hořel zde spor mezi dvěma náčelníky, který hrozil přerůst v krveprolití. Varus jako místodržící byl současně i nejvyšším soudcem provincie a měl v úmyslu barbarům ukázat, jak funguje římské právo. I přesto, že někteří důstojníci namítali, že se vydávají příliš na východ, vzal s sebou tři z pěti legií.

Vojáci postavili mohutný opevněný tábor. Předpokládalo se, že zde stráví několik měsíců, a tak byla jeho obrana důkladnější než u běžného pochodového. Násep byl vyztužen kameny, příkop nebyl jen jeden, ale hned celá soustava s ohněm vytvrzenými zašpičatělými kůly v bocích. Každých pár stop se tyčila věž s těžkými balistami.

Pro vstup sloužily čtyři věžemi chráněné brány. Od každé vedla cesta do středu tábora, přímo ke stanu vrchního velitele, kde se protínaly ve tvaru kříže. Centrum tábora tvořily kromě velkolepého Varova stanu i méně honosné stany prefekta tábora a legátů čili velitelů jednotlivých legií. Ještě dál byly rozloženy stany tribunů tvořících důstojnický sbor a podél palisády se táhly stovky obyčejných kožených stanů řadových legionářů. Každý stan obývalo vždy stejných osm mužů tvořících družstvo. Deset takových družstev tvořilo centurii pod velením centuriona a jeho zástupce optiona. Šest centurií tvořilo kohortu a deset kohort legii.

Tábor sám reprezentoval říši, jejíž vojáci ho postavili. Vládly v něm řád a kázeň. Ulice a uličky byly rovné jako pravítko, stany odděloval předepsaný počet kroků, nikde žádný nepořádek nebo trus koní a tažných zvířat. Legionáři byli římskými občany, a tak měli kromě svých povinností i právo na výdobytky civilizace. Nechyběly zde malé lázně nebo improvizovaná aréna pro souboje gladiátorů.

Od chvíle, kdy ženisté místo vybrali a zaměřili hlavní ulici – via principalis –, uběhlo již pět měsíců. Za tu dobu v okolí opevněného tábora vyrostlo menší město, počtem obyvatel převyšující samotné vojáky. Armáda přivábila všechny možné existence, které mají z pobytu tak obrovského množství mužů prospěch.

Jako za každou jinou armádou v dějinách se i za touhle táhla další: kurtizány, děvky i obyčejná děvčata, která by se tak sice nikdy nenazvala, ale přesto zlákána bohatstvím Římanů byla ochotná nějaké to potěšení za pár mincí vojákům poskytnout.

U východní zase vyrostla čtvrť obchodníků, Germánů a Galů, zásobujících legie vším možným: jídlem, kůžemi, plátnem, surovým železem, dřevem, otroky… na co si jen vzpomenete a máte na to dostatečný obnos. Měli vlastní tržiště, kde si legionáři nakupovali ovoce, zeleninu, vejce nebo zvěřinu, aby si zpestřili jednotvárnou armádní stravu.

Pod palisádou byla také čtvrť řemeslníků, nejčastěji tesařů, kovářů a skvělých zbrojířů. Většina z nich měla s armádou dlouholetou smlouvu, a jakmile se legie vydají na pochod, budou je následovat.

Pomocné jednotky čítající tři tisíce naverbovaných barbarů, většinou Galů a Germánů, tábořily také vně ochrany hradeb. Legie nedisponovaly vlastní jízdou. Každý legát, velitel legie, měl sice vlastní těžkou jízdu, svoji gardu, celkem nějaké tři stovky jezdců, ovšem jízdu kryjící v bitvě boky pěchoty, uzavírající kolonu na pochodu a zajišťující průzkum okolí tvořily právě kohorty pomocných sborů.

Tou zdaleka nejdůležitější čtvrtí mimo opevněný tábor – alespoň pro mnohé legionáře – bylo stanové městečko s jejich rodinami. Legionář se ve službě sice ženit nesměl, ale člověk si vždy najde způsob, jak nařízení obejít. Manželky, družky a milenky i s dětmi provázely své muže tam, kam je služba zavála.

Všichni se teď připravovali na cestu na jih přes řeku Rýn, kde legie přečkají zimu. Castra Vetera je opravdové město. Už se těšili na velké lázně s bazény teplé a horké vody a se saunami, na kamenná divadla, kde se hrály nejnovější hry, a na obří amfiteátr s výstupy profesionálních gladiátorů namísto ubohých válečných zajatců, kteří je v tomto zapadákově nahrazovali. Hlavně však na opravdové kamenné domy. Muži budou spát v útulných vyhřívaných kasárnách a ti, kteří budou mít zrovna volno, mohou přebývat se svými rodinami v pronajatých bytech. Stanů už mají všichni po krk.

Všude probíhala horečná činnost. Na vozy se nakládaly zásoby jídla a vody na cestu, stany se sbalí až ráno, ale i ty zaberou pěknou řádku vozů. Obsluhy artilerie rozkládaly balisty a katapulty, které po částech povezou nákladní muly.

Zvláštní péče se věnovala pokladnám legií, v nichž byly uložené platy vojáků. Ze žoldu dostávali jen část; zbytek měli schovaný a byl jim vydán buď na mimořádné výdaje, nebo na konci služby. A pokud se jí voják nedožil, platil se z něj pohřeb. Po dvaceti letech to mnohdy býval slušný obnos. Názor armády byl ten, že kdyby voják dostal vše najednou, prochlastal by to a prohrál v hazardu. A legionář bez peněz je velice nespokojený legionář. Navíc nehrozilo, že bez svých životních úspor dezertuje.

Na několik vozů byly naloženy těžké truhlice plné mincí. Další truhlice obsahovaly cennosti a zlato vybrané na daních. Jen bohové vědí, jaká část z toho spadne Varovi do kapsy a kolik zbude pro státní pokladnu.

Ovšem to nejcennější ze všeho bude pěkně na očích. Tři zlatí orli, symboly a výsostné znaky legií. Před každou bude nesen ten její. Pěkně vepředu a pořádně vysoko.

Generál Varus to všechno sledoval ze svého křesílka před stanem a upíjel z posledních zásob vína. Také on už se nemohl dočkat civilizace na druhé straně Rýna. Byl to obchodník, a ne voják. Mezi přáteli to klidně přiznal, nestyděl se za to, že má rád hezké věci a pohodlí. Přesto vynaložil velké úsilí a musel využít všech svých styků k přesvědčení císaře, že on je ten pravý pro správu Germánie. Jeho poslední působení v Sýrii mu přineslo velké bohatství a totéž očekával i zde. Vždyť se jednalo o novou provincii dosud neposkvrněnou nenasytnými prsty římské korupce.

Germánie však byla jedno velké zklamání. Absolutní nezájem zdejších barbarů o majetek ho šokoval. Vládlo zde jakési podivné rovnostářství. Víc než stříbrné mince pro ně byla důležitá jejich divošská čest. Aby Varus dosáhl alespoň zčásti toho, co si předsevzal, musel zacházet čím dál častěji k drastickým opatřením. Výjimkou nebyly zplundrované vesnice, které nestačily plnit své závazky vůči říši. A když už nebylo co sebrat, odváděli se jejich obyvatelé do otroctví.

Trochu se obával nějakých rebelií, ale nic takového se naštěstí nedělo. Na co by se také zmohli ti ubozí pololidé? Celý levý břeh Rýna byl před několika lety tvrdě zpacifikován Drusem a Tiberiem. Navíc podle Vara se tito barbaři nikdy nebudou schopni přenést přes vlastní spory a spojit se proti společnému nepříteli. Germánie dopadne jako Galie za časů božského Caesara.

Všiml si, že od brány po via principalis přijíždí jezdec. Už z dálky ho poznal podle barevného pláště. Pousmál se a dopil víno.

„Cato,“ zavolal na svého sluhu. „Najdi ještě nějaké víno, přijel Arminius.“

„Jistě, domine.“

Arminius byl zářný důkaz toho, že i divoký barbar se dá zcivilizovat. Jako rukojmí vyrůstal v Římě. Později vstoupil do pomocných sborů legie a pod Tiberiem před pár lety bojoval v Panonii. Loni byl sněmem cheruských bojovníků zvolen knížetem. Nyní vůdce jednoho z nejmocnějších kmenů za Rýnem přímo podléhal Varovu velení a se svými bojovníky tvořil důležitou součást jeho armády.

Ze začátku jím Varus jako každým Germánem pohrdal. Postupem času si však ten mládenec získal jeho srdce. Vybraným chováním a znalostí etikety a literatury si nezadal s žádným patriciem sloužícím v legiích. Varus s ním mohl hodiny rozprávět o filozofii, obchodu nebo nejnovějších komediích. A Arminius s ním vždy jednal s patřičnou úctou, ale bez servilnosti, kterou Varus nesnášel. A to bylo nepochybné umění. Jeho barbarský původ vlastně prozrazovaly jen světle modré oči a na Varův vkus poněkud dlouhé zrzavé vlasy.

Plně mu důvěřoval a kdykoli se mohl spolehnout na germánskou jízdu pod jeho velením. Jen z ohledu na tradici a námitky některých svých velitelů ho nechal tábořit vně palisády.

Když ho tak pozoroval, jak se nese na hřbetě krásného bělouše s vlajícími vlasy a křiklavým modrožlutým pláštěm, napadlo ho, že vypadá jako mladý Alexandr Veliký. Přinejmenším mu nechybí jeho sebevědomí.

Arminius seskočil z koně. Oba muži si podali ruce, Varus ho vzal kolem ramen a vedl ho do stanu.

„Co tě přivádí? Doufám, že přípravy na pochod probíhají podle plánu.“

„Moji muži jsou připraveni vyrazit, pane. Ale kvůli tomu jsem nepřijel. Obávám se, že nemám dobré zprávy. Měl bys svolat štáb.“

3

Okolo stolu pokrytého svitky seděli kromě vrchního velitele Vara a Arminia i legáti všech tří legií. Všichni zachmuřeně studovali mapu a nikomu se nechtělo promluvit jako prvnímu. Arminius jim sdělil, že došlo ke vzpouře v jednom ze západních germánských hradišť. Všichni tamější Římané byli vyvražděni, včetně malé římské posádky. Několika vojákům pomocných sborů, kteří patřili ke kmeni Cherusků stejně jako Arminius, se podařilo uprchnout a podat o masakru zprávu.

„A to muselo přijít den před odchodem,“ posteskl si Varus.

Legát Petrosidius na něj udiveně pohlédl. Místo aby byl rád, že vzpoura nevypukla až po našem odchodu a nerozšířila se po celé Germánii, tak si ještě stěžuje, že mu přibyla práce. „Vzpouru musíme potlačit, pane. Nemůžeme riskovat, že se během naší nepřítomnosti rozšíří.“

„Souhlasím s legátem Petrosidiem, pane,“ promluvil legát XVIII. legie Camilus, nejstarší z přítomných mužů. „Navrhl bych vyslat dvě legie na potlačení vzpoury a jednu ponechat v táboře.“

Varus si ho podmračeně měřil. Dal si načas, než konečně promluvil.

„Zastavíme se tam cestou do zimního tábora.“

Nastalo ohromené ticho.

„Podle Arminia je ten rebelský kmen ve svém úsilí osamocený. Bude stačit, když se tam ukážeme se všemi třemi legiemi, a nepřítel se sesype,“ pokračoval Varus. „Navíc nebude na škodu malá demonstrace síly. Tři pochodující legie všem ukážou, jak obrovskou vojenskou moc zde Řím má a že i sebemenší vzpoura bude tvrdě potlačena. Bude to mít i preventivní účinek.“

„Pane, máš na mysli pochodovat i s nebojovým personálem?“ zeptal se Camilus.

„Jistě. Nehodlám ztratit další týdny pochodem tam a zpět do tábora. Vezmeme to jedním vrzem.“

Legáti si vyměnili pohledy.

„Ale vzpoura probíhá až na západě provincie. Místo abychom šli rovnou na jih, cestu si tak výrazně prodloužíme.“

„Velkou část cesty půjdeme přes území Cherusků. Jejich kníže Arminius tu zemi dobře zná. Navíc budeme mít dopředu zajištěny zásoby a píci pro zvířata.“

„Podle mého názoru se budeme vystavovat zbytečnému riziku. Civilisté nás budou zdržovat, a navíc se nevyhneme Teutoburskému lesu. Leda bychom si cestu ještě více prodloužili.“

„Nesvolal jsem vás, generále Petrosidie, abych poslouchal vaše názory, ale abych vám sdělil ten svůj,“ zpražil legáta Varus.

Arminius se vložil do hovoru: „Ženy a děti se mohou vézt na vozech. A co se Teutoburského lesa týče, mám skvělé průvodce. Navíc má les vymýcené poměrně široké cesty, během několika hodin ho legie projdou.“

„Já souhlasím s vrchním velitelem,“ promluvil třetí legát Cotta, velitel XVII. legie.

Camilus zavadil pohledem o Petrosidia. Cotta bude s Varem souhlasit vždy a ve všem.

„Nastává podzim a za měsíc tu může být sníh,“ pokračoval Cotta. „Zdržení by nás mohlo stát mnohem víc než tato zacházka.“

Zbývající dva legáti museli připustit, že na tom argumentu něco je.

„Připravte legie na pochod, podle plánu vyrážíme ráno. Zatím není třeba vyhlašovat bojovou pohotovost, jen by nás to zdrželo. Vyhlásíme ji, až opustíme území Cherusků,“ rozpustil jednání Varus.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2

3