HRDINOVÉ

Copyright © Stephen Fry, 2018

Jacket illustration © Sarah Young

Illustrations © Barbora Kepičová

Translation © Tomáš Bíla, 2020

Original English title: HEROES

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-285-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-286-0 (mobi)

OBSAH

PŘEDMLUVA

ÚVOD

HÉŘIN SEN

PERSEUS

ZLATÝ DÉŠŤ

DŘEVĚNÁ TRUHLA

SETKÁNÍ V DUBOVÉM HÁJI

ŠEDIVÉ STAŘENY

OSTROV GORGON

ANDROMEDA A KASSIOPEIA

NÁVRAT NA SERIF

HÉRAKLÉS

ROD PERSEŮV

HADI V HRSTI

MLÁDÍ A VÝCHOVA HRDINY

ZLOČIN A TREST

HÉRAKLOVY ÚKOLY

1. Nemejský lev

2. Lernská Hydra

3. Kerynejská laň

4. Erymanthský kanec

5. Augiášovy chlévy

6. Stymfálští ptáci

7. Krétský býk

8. Diomédovi koně (včetně příběhu Alkéstis a Adméta)

9. Hippolytin opasek

10. Géryónovo stádo

11. Zlatá jablka ze zahrad Hesperidek

12. Kerberos

PO DOKONČENÍ ÚKOLŮ: ZLOČINY A NEVYROVNANÉ ÚČTY

OBŘI: PROROCTVÍ, KTERÉ SE NAPLNILO

NESSOVA KOŠILE

APOTEÓZA

BELLEROFÓN

OKŘÍDLENÝ HRDINA

FALEŠNÉ SVĚDECTVÍ

V LÝKII

CHIMÉRICKÁ REAKCE

MOC VYSOKO

ORFEUS

MOC UPOKOJIT DIVOKÉ ZVÍŘE

ORFEUS A EURYDIKÉ

ORFEUS V PODSVĚTÍ

ORFEOVA SMRT

IÁSÓN

BERAN

NÁVRAT DO IÓLKU

ARGÓ

OSTROV LÉMNOS

DOLIONOVÉ

HYLOVO ZMIZENÍ

HARPYJE

SRÁŽEJÍCÍ SE SKÁLY

SMRT, PEŘÍ OSTRÉ JAKO BŘITVY A SYNOVÉ FRIXOVI

ORLÍ KRÁL

TŘI BOHYNĚ

MÉDEIA

CHALKOTAUROI

ARÉŮV HÁJ

ÚTĚK Z KOLCHIDY

CESTA DOMŮ

KOUZELNÁ SMRT PELIOVA

MÉDEIINA POMSTA

ATALANTA

DÍTĚ DIVOČINY

KALYDÓNSKÝ KANEC

KALYDÓNSKÝ HON

BĚŽECKÝ ZÁVOD

OIDIPUS

ORÁKULUM PROMLOUVÁ

KŘIŽOVATKA TŘÍ CEST

HÁDANKA SFINGY

AŤ ŽIJE KRÁL

POKRAČOVÁNÍ MÝTU

THÉSEUS

VYVOLENÝ

POD KAMENEM

THÉSEOVY ÚKOLY

1. Perifétés

2. Sínis

3. Krommyónská svině

4. Skeirón

5. Kerkyón a zrození zápasu

6. Prokrústés napínač

ZÁLUDNÁ MACECHA

MARATHÓNSKÝ BÝK

KRÁLOVNA JEDŮ

PŘÍBĚH O TRIBUTU

BÝK Z MOŘE

NA KRÉTU

ŽALÁŘ POD KNÓSSEM

BÝČÍ MUŽ

OPUŠTĚNÍ A ÚTĚK

OTEC A SYN

THÉSEUS KRÁLEM

ZÁVĚREM

POTOMSTVO ECHIDNY A TÝFÓNA

HÉRAKLOVO BĚSNĚNÍ

DOSLOV

SEZNAM POSTAV

PODĚKOVÁNÍ

Věnováno všem hrdinům, o kterých nikdo nikdy neslyšel.

Možná mezi ně patříte i vy.

PŘEDMLUVA

Hrdinové jsou svým způsobem pokračováním mé knihy Mýty, která se věnovala příběhu o samotném počátku všech věcí, zrození Titánů a bohů a stvoření lidstva. Není nutné číst obě knihy v tomto pořadí, ale v poznámkách pod čarou se budu odkazovat (s číslem stránky v paperbackovém vydání) na příběhy, postavy a mytické události, kterými jsme se již zabývali a najdete je podrobně popsané v Mýtech. Pro některé čtenáře jsou poznámky pod čarou rušivé, ale bylo mi řečeno, že v předchozí knize se spoustě lidí líbily, a tak doufám, že vám nebudou na obtíž a budete se jim věnovat dle vlastní libosti.

Vím, jak krkolomná jsou některá řecká jména – jsou plná dlouhých samohlásek, F a X. Tam, kde to bylo možné, jsem po-užíval takovou jejich podobu, která dnešnímu čtenáři „jde přes jazyk“ co nejsnadněji. Soudobí Řekové budou překvapeni, jak jsme jejich nádherná jména překroutili, a čtenáři dobře znalí antické literatury budou nad mými návrhy možná kroutit hlavou, ale jsou to právě jen návrhy – ať chcete vyslovovat Augeiás nebo Augiáš, Epidauros nebo Epídavros, Achillés nebo Achilleus, postavy a příběhy jsou pořád stejné.

Stephen Fry

ÚVOD

Zeus sedí na svém trůnu. Vládne nebesům a světu pod nimi. Jeho sestra a manželka Héra vládne spolu s ním. Zbytek rodiny, desítka olympských bohů, si rozdělil povinnosti a oblasti života smrtelníků. Na samotném počátku sestupovali bohové mezi lidi a stýkali se s nimi. S některými se přátelili, s jinými se milovali, další znásilňovali, trestali, mučili, proměňovali ve květiny, stromy, ptáky a brouky, zkrátka se všemožně vměšovali, zaplétali, naváželi a pletli do našich životů. Ale pak přicházely nové a nové věky, časy se měnily, a jak lidstvo sílilo a vzkvétalo, četnost těchto vzájemných styků pomalu klesala.

Ve věku, ve kterém dnes žijeme, jsou bohové stále všude kolem nás, mají mezi námi své oblíbence i ty méně oblíbené, řídí naše kroky a házejí nám klacky pod nohy, ale PROMÉTHEŮV dar ohně nabídl lidstvu možnost starat se o své vlastní záležitosti, vybudovat své městské státy, království a dynastie. Byl to opravdový oheň, co hořel a pálil a dal lidem moc tavit, kovat, vyrábět a tvořit, ale byl to zároveň i vnitřní oheň; díky Prométheovi jsme dnes nadaní božskou jiskrou, ohněm tvořivosti, vědomím, které kdysi bývalo vyhrazeno pouze bohům.

Zlatý věk přešel ve věk hrdinů – mužů a žen, kteří berou osud do vlastních rukou, kteří využívají svých lidských vlastností – odvahy, vynalézavosti, ambicí, rychlosti a síly – a konají úžasné věci, porážejí příšerné stvůry a zakládají slavné kultury a rodové linie, jež mění svět. To v nich hoří božský oheň, který z nebes ukradl jejich zastánce Prométheus. Bojí se bohů, kteří je stvořili, respektují je a uctívají, ale někde v hloubi duše cítí, že se s nimi mohou měřit. Lidstvo dorůstá do puberty.

Samotný Prométheus – Titán, který nás stvořil, oblíbil si nás a bojoval za nás – dál snáší svá hrozivá muka: připoután okovy na skalním štítu denně očekává přílet dravce, který se k němu snese ze žhnoucího slunce, rozpárá mu bok, vyklove játra a přímo před ním je pozře. Protože je nesmrtelný, rána se mu přes noc zahojí, ovšem další den se vše opakuje znovu. A znovu.

Prométheus, jehož jméno znamená „předvídavý“, předpověděl, že teď, když oheň pronikl do světa lidí, jsou dny bohů sečteny. Diovo rozhořčení pramení nejenom z přítelovy zrady, nýbrž také z hluboko ukryté, ovšem neutuchající obavy, že člověk jednoho dne přeroste své stvořitele.

Prométheus rovněž předvídal, že přijde den, kdy bude osvobozen. Hrdina z rodu smrtelníků vystoupá na horu, rozbije jeho okovy a ukončí Titánova muka. A pak společně zachrání Olympany.

Ale proč by bohové potřebovali zachraňovat?

Po stovky generací doutnala pod povrchem země hluboká zloba. Když Titán KRONOS vykastroval svého otce, prvotního boha nebes ÚRANA, a mrštil jeho genitálie přes celé Řecko, povstala z míst, kam dopadly krůpěje jeho krve a semene, rasa obrů. Tyto „chtonické“ bytosti stvořené ze samotné země jsou přesvědčené o tom, že přijde chvíle, kdy se jim podaří převzít vládu od Kronových arogantních a namyšlených dětí, totiž od olympských bohů. Obři jen čekají na ten den, kdy povstanou proti Olympu a nastane epocha jejich vlády.

Prométheus mžourá proti slunci a taky čeká na svou chvíli.

Smrtelníci se mezitím věnují svým smrtelným záležitostem, pracují, sní, žijí, milují a umírají ve světě, ve kterém stále žijí více či méně přátelské nymfy, fauni, satyři a další duchové moří, řek, hor, luk, lesů a polí, ale také nezanedbatelný počet hadů a draků – často potomků prehistorické bohyně země GAIE a TARTARA, boha podzemních hlubin. Jejich potomci, příšerná ECHIDNA a TÝFÓN, přivedli na svět řadu jedovatých a obludných tvorů, kteří pustoší krajinu a oceány, jež se lidé pokoušejí opanovat.

Když smrtelníci bojovali o přežití v takovém světě, cítili potřebu prosit bohy, odevzdávat se jim, obětovat jim a lichotit jim svou chválou a modlitbami. Ale někteří muži a některé ženy se začínají spoléhat na své vlastní schopnosti a důvtip. A právě to jsou muži a ženy, které – buď s pomocí bohů, nebo bez ní – promění svět, aby v něm lidstvo mohlo vzkvétat. To jsou hrdinové.

HÉŘIN SEN

Snídaně na hoře Olymp. Zeus sedí v čele dlouhého kamenného stolu, usrkává nektar a přemýšlí o dni, který právě začal. Ostatní olympští bohové jeden po druhém přicházejí a zaujímají svá místa. Jako poslední přijde Héra a usedne k opačnému konci stolu, naproti manželovi. V obličeji je rudá, vlasy má rozcuchané. Zeus se na ni překvapeně zahledí.

„Za celé ty roky, co tě znám, jsi nikdy nepřišla pozdě k snídani. Ani jedinkrát.“

„Máš pravdu,“ řekne Héra. „Přijmi mou omluvu, ale spala jsem špatně a jsem celá rozrušená. V noci jsem měla znepokojivý sen. Velice znepokojivý. Mám ti ho vyprávět?“

„Rozhodně,“ zalže Zeus, který stejně jako my všichni vůbec nestojí o to, aby mu druzí vyprávěli své sny.

„Zdálo se mi, že čelíme útoku,“ začne Héra. „Tady na Olympu. Obři povstali, vylezli na vrchol hory a napadli nás.“

„Ale, ale…“

„Bylo to vážné, Die. Celé jejich pokolení se dralo nahoru a útočili na nás. A tvoje blesky se od nich odrážely stejně neškodně jako borové jehlice. Vůdce obrů, ten největší a nejsilnější, si mě vyhlédl a snažil se… mě… oplodnit.“

„To musel být opravdu znepokojivý sen, drahá,“ opáčí Zeus. „Ale konec konců to byl jen sen.“

„Určitě? Byl to jen sen? Všechno jsem to viděla tak jasně. Připadalo mi to spíš jako vidina. Možná proroctví. Ta už jsem mívala, to přece víš.“

To byla pravda. Héra byla sice bohyní manželství, rodiny, slušnosti a pořádku, ale nebylo by správné zapomínat, že měla zároveň mocný dar věštectví.

„Jak to všechno dopadlo?“

„Podivně. Zachránil nás tvůj přítel Prométheus a…“

„Není to můj přítel,“ odsekne Zeus. Jakákoli zmínka o Prométheovi je na Olympu zakázaná. Pouhý zvuk jména jeho někdejšího přítele je pro Dia jako kapka citrónové šťávy do otevřené rány.

„Jak myslíš, můj drahý. Já jenom říkám, co se mi zdálo, co jsem viděla. Víš, zvláštní je, že Prométhea v tom snu doprovázel smrtelník. A právě ten ze mě strhl toho obra, srazil ho dolů z Olympu a všechny nás zachránil.“

„Smrtelník, říkáš?“

„Ano. Člověk. Smrtelný hrdina. A v tom snu mi bylo jasné – nevím jak ani proč, ale bylo to naprosto jasné, že ten muž pochází z Perseova rodu.“

„Z rodu Perseova, říkáš?“

„Z rodu Perseova. O tom nemůže být pochyb. Mohl bys mi podat nektar, drahý?“

Zeus nechá mísu kolovat.

Perseus.

To jméno už dlouho neslyšel.

Perseus…

PERSEUs

ZLATÝ DÉŠŤ

Akrisios, vládce Argu,[1] se nemohl dočkat mužského potomka a dědice království, a tak se otázal delfského orákula, zda a kdy se mu narodí syn. Od kněžky se mu dostalo znepokojivé odpovědi:

Král Akrisios nebude mít syna, ale zemře rukou svého vnuka.

Akrisios miloval svou jedinou dceru DANAÉ,[2] ale vlastní život miloval víc. Z věštby jasně vyplývalo, že by měl udělat všechno, co bylo v jeho moci, aby se k ní žádný muž v produktivním věku nedostal moc blízko. Z toho důvodu nařídil vybudovat pod palácem bronzovou komnatu a uvrhl svou dceru do tohoto třpytivého, neproniknutelného vězení. Vybavil ji však veškerým přepychem a dopřál Danaé společnost jejích komorných. Koneckonců, říkal si, když svou dceru zavíral do žaláře, přece nemám srdce z kamene.[3]

Zabezpečil bronzovou komnatu, aby do ní nikdo nepronikl; nepočítal však s choutkami vševidoucího, všemohoucího Dia, jehož chtivé oko padlo na Danaé, a hned začal přemýšlet, jak do uzavřené komnaty proniknout a ukojit svůj chtíč. Měl rád výzvy. Během své dlouhé kariéry krále bohů na sebe vzal nespočet exotických podob, aby v nich nadbíhal žádoucím ženám, a čas od času i mužům. Bylo mu jasné, že pokud chce získat Danaé, musí přijít s něčím lepším než s obvyklými býky, medvědy, kanci, hřebci, orly, jeleny a lvy. Potřeboval něco neotřelého…

Jedné noci se do princezniny komnaty úzkými štěrbinami snesl zlatý déšť, který stekl Danaé do klína a vnikl do ní.[4] Byla to poněkud neobvyklá forma soulože, ale Danaé otěhotněla a později s pomocí svých věrných společnic porodila zdravého smrtelného chlapce, kterému dala jméno PERSEUS.

Spolu se zdravím dostal Perseus do vínku velice dobře vyvinuté plíce, a přestože se Danaé i její komorné ze všech sil snažily jej utišit, jeho dětský křik pronikl z bronzového vězení a donesl se až k uším jejího otce nahoře v paláci.

Když spatřil svého vnuka, byl bez sebe zlostí.

„Kdo si dovolil vstoupit do tvé komnaty? Řekni mi jeho jméno a já ho nechám vykastrovat, mučit a oběsit na vlastních střevech.“

„Otče, myslím, že to byl sám král nebes, kdo ke mně sestoupil.“

„Chceš mi říct – nemohlo by to dítě aspoň na chvilku zmlknout?! – chceš mi říct, že to byl Zeus?“

„Nemohu lhát, otče. Byl to on.“

„To určitě. Byl to bratr některé z tvých komorných, že ano?“

„Ne, otče. Byl to, jak jsem řekla, Zeus.“

„Jestli ten parchant nepřestane ječet, udusím ho tímhle polštářem.“

„Jenom má hlad,“ řekla Danaé a přiložila si Persea k prsu.

Akrisius horečně přemýšlel. Přestože své dceři pohrozil, že její dítě udusí polštářem, věděl, že není horšího zločinu než vraždit vlastní krev. Taková vražda by vyvolala hněv Fúrií, které by vystoupaly z podsvětí, pronásledovaly ho na samotný konec světa a bičovaly ho svými železnými biči, až by mu na těle nezbyl ani kousek kůže. Neskoncovaly by s ním, dokud by nezešílel bolestí. Ovšem podle věštby orákula nemohl dopustit, aby tento jeho vnuk žil. Leda by…

Akrisios počkal do noci, aby lidé z města nic neviděli, a nechal Danaé a malého Persea zavřít do dřevěné truhly. Jeho vojáci přibili víko a shodili truhlu z útesů do moře.

„Tak,“ prohlásil Akrisios a oprášil si ruce, jako by se tím zříkal veškeré odpovědnosti. „Jestli umřou, což je naprosto jisté, nikdo nemůže říct, že jsem je zabil já. Za to už můžou vlny, útesy a žraloci. Anebo bohové. Ale já určitě ne.“

A s těmi proradnými slovy se král Akrisios díval za truhlou, dokud se mu neztratila ve vlnách.

DŘEVĚNÁ TRUHLA

Vlny a mořské proudy si s dřevěnou truhlou pohazovaly a hrály, nesly ji od ostrova k ostrovu, od pobřeží k pobřeží, ale nikde ji nenechaly ani rozbít o útesy, ani bezpečně přistát v písčitých mělčinách.

Danaé uvnitř truhly kojila svého chlapce a čekala, až přijde konec. Druhý den divoké plavby najednou ucítila náraz a zaslechla ohlušující ránu. Na chvilku zavládlo ticho, pak to ve víku truhly zapraskalo. Najednou dovnitř proniklo sluneční světlo a spolu s ním pach rybiny a křik racků.

„Ale, ale,“ ozval se přátelský hlas, „tomuhle říkám úlovek.“

Zachytili se do rybářských sítí. Muž, kterému ten hlas patřil, natáhl svalnatou paži a pomohl Danaé vystoupit z truhly.

„Neboj se,“ řekl, přestože se ve skutečnosti sám docela bál. Co tohle všechno mělo znamenat? „Mé jméno je Diktys[5] a tohle je moje posádka. Neublížíme ti.“

Ostatní rybáři se tlačili kolem nich a stydlivě se usmívali, ale Diktys je rozehnal. „Ať se dáma může nadechnout. Copak nevidíte, že je unavená? Přineste chleba a víno!“

O dva dny později přistáli ve svém domovském přístavu na ostrově Serifu. Diktys vzal Danaé a Persea do svého domku za dunami.

„Má žena zemřela při porodu našeho syna, tak mi tě snad posílá Poseidón, abys zaujala její místo – ne že bych…,“ dodal překotně, „samozřejmě nemyslím, že… ani bych si nedovolil…“

Danaé se zasmála. Prostředí plné laskavosti a prostoty bylo přesně to, co pro vychování svého syna potřebovala. Bezelstná vlídnost toho muže byla něco, co za celý život ještě nepoznala. „Jsi až příliš laskavý,“ odpověděla. „Přijímáme tvou nabídku. Že ano, Persee?“

„Ano, matko, jak si přeješ.“

Ne, tohle není zázrak s mluvícím miminkem. Na Serifu mezitím uplynulo sedmnáct let a z Persea je pohledný a silný mladý muž. Díky adoptivnímu otci Diktovi je zdatným námořníkem a rybářem. I na rozbouřeném moři dokáže stát na palubě a harpunou lovit prchající mečouny, holou rukou chytá pstruhy v dravé říčce, běhá rychleji, dohodí dál a vyskočí výš než jakýkoli jiný muž na Serifu. Zápasí, jezdí na divokých oslech, dokáže podojit krávu i zkrotit býka. Je prchlivý, někdy snad i trochu vychloubačný, ale jeho matka Danaé je na něj právem hrdá a ví, že je tím nejlepším a nejodvážnějším jinochem na celém ostrově.

Prostota Diktova příbytku připadala Danaé ještě pozoruhodnější, když se dozvěděla, že tento skromný rybář je bratrem serifského krále Polydekta. Vladař ostrova byl ovšem ve všech ohledech Diktovým pravým opakem: samolibý, krutý, nepoctivý, chamtivý, prostopášný, marnotratný a panovačný. Zpočátku si nově příchozích v bratrově domě vůbec nevšímal, ale v posledních letech to jeho černé srdce víc a víc táhlo k překrásné matce toho kluka, toho otravně dokonalého kluka.

Perseus měl šestý smysl pro to, aby se stavěl do cesty mezi svou matku a krále, kterého to nesmírně rozčilovalo. Polydektés si pro své návštěvy záměrně vybíral chvíle, kdy věděl, že jeho bratr nebude doma, ale pokaždé tam narazil na toho protivného Persea.

„Mami, mami, neviděla jsi moje běžecké sandály?“ – „Mami, mami! Pojď k moři a podívej se, jak dlouho vydržím s hlavou pod vodou.“

Bylo to nesnesitelné.

Dokud Polydektés nepřišel na způsob, jak se toho kluka zbavit. Rozhodl se využít jeho marnivosti, hrdosti a bouřlivé povahy.

Nechal po celém ostrově rozhlásit, že všichni mladí muži jsou zváni do paláce na hostinu, kterou se oslaví Polydektovo rozhodnutí ucházet se o ruku HIPPODAMEIE, dcery krále OINOMAA z Písy.[6] To byl dost odvážný a překvapivý krok. Podobně jako králi Akrisiovi z Argu orákulum předpovědělo, že zahyne rukou vlastního vnuka, Oinomaovi věštba zvěstovala, že jej zabije jeho zeť. A tak král ve snaze, aby se jeho dcera nikdy neprovdala, vyzýval všechny její nápadníky k závodu na válečných vozech, přičemž poražený měl přijít o život. Oinomaos byl ovšem neporazitelný vozataj, a tak se na kůlech kolem závodní dráhy postupně objevil víc než tucet hlav mladých mužů, kteří si věřili a přijali jeho výzvu. Hippodameia byla překrásná, Písa bohatá a nápadníků stále dost.

Danaé byla ráda, když se dozvěděla, že i Polydektés se rozhodl zvednout hozenou rukavici. Už dlouho se v jeho přítomnosti necítila dobře a překvapivá novina, že jeho srdce touží po jiné, pro ni byla velikou úlevou. Navíc byl tak velice laskav, že pozval jejího syna na hostinu, aby dokázal, že vůči němu nechová žádnou zášť.

„Takové pozvání je veliká čest,“ řekla Perseovi. „Nezapomeň mu pěkně poděkovat. Moc nepij a nemluv s plnou pusou.“

Polydektés usadil mladého Persea na čestné místo po své pravici a pravidelně mu doléval do poháru silné víno. Lákal mladíka na návnadu stejně dovedně, jako sám Perseus lákal na návnadu ryby.

„Ano, ten závod vozatajů bude nepochybně obtížný,“ říkal, „ale všechny přední rody tady na Serifu mi slíbily, že mi do spřežení dodají své nejlepší koně. Můžu snad i u tebe a tvé matky doufat, že…?“

Perseus se začervenal. Za nuzné poměry, ve kterých žil, se už odnepaměti styděl. Mladí muži, se kterými sportoval, zápasil, lovil a nadbíhal děvčatům, měli své sluhy a stáje, zatímco on žil v rybářském domku za dunami. Jeho přítel Pyrrho míval za horkých nocí u lůžka otroka, který ho ovíval vějířem. Perseus spával venku na písku a ze snu ho probudilo spíš štípnutí kraba než služtička se sklenicí čerstvého mléka.

„Já bohužel koně jako takového nemám,“ řekl tiše.

„Koně jako takového? Nevím, jak si ‚koně jako takového‘ představit.“

„Vlastně nemám nic moc kromě šatů, které mám na sobě. A pak ještě sbírky lastur, o které jsem slyšel, že by jednoho dne mohla mít docela slušnou cenu.“

„Aha. Aha. Už rozumím. Pochopitelně.“ Polydektův soucitný úsměv Persea zabolel víc než posměch. „Bylo přehnané čekat, že mi pomůžeš.“

„Ale já bych ti rád pomohl!“ vyhrkl Perseus až příliš hlasitě. „Udělám pro tebe cokoli. Jen řekni.“

„Opravdu? No, je tu jedna věc, ale…“

„Co?“

„Ne, ne, to po tobě nemůžu chtít.“

„Tak povídej, o co jde?“

„Vždycky jsem doufal, že mi jednoho dne někdo přinese…, ale to po tobě nemůžu chtít, vždyť jsi ještě chlapec.“

Perseus uhodil pěstí do stolu. „Co ti mám přinést? Jen řekni. Jsem silný. Jsem odvážný. Jsem vynalézavý. Jsem…“

„… možná trochu opilý?“

„Ale vím, co říkám.“ Perseus se nejistě zvedl od stolu a tak, aby ho všichni kolem slyšeli, prohlásil: „Řekni, můj králi, co ti můžu přinést, a já tvoje přání splním. Ať bude jakékoli.“

„Tak dobrá,“ řekl Polydektés a provinile pokrčil rameny jako někdo, kdo se vzdává, protože byl zatlačen do kouta. „Když na tom náš hrdina trvá, je tu jedna věc, kterou jsem vždycky chtěl. Zajímalo by mě, jestli bys mi dokázal přinést hlavu Medúzy.“

„Žádný problém,“ prohlásil Perseus. „Hlavu medúzy? Už se to nese.“

„Opravdu? Myslíš to vážně?“

„Přísahám při Diovu plnovousu.“

O něco později dovrávoral Perseus domů, kde na něj čekala matka.

„Jdeš pozdě, drahoušku.“

„Mami, co je to medúza?“

Konec ukázky

Table of Contents

PŘEDMLUVA

ÚVOD

HÉŘIN SEN

PERSEUs

ZLATÝ DÉŠŤ

DŘEVĚNÁ TRUHLA

HÉRAKLOVY ÚKOLY

THÉSEOVY ÚKOLY