Medzi nebom a zemou 3

Čakanie na zázrak

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie knihy v edícii:

Medzi nebom a zemou 1 – Stratená duša

Medzi nebom a zemou 2 – Kráľovná duchov

Stacey Kade

Medzi nebom a zemou 3 – Čakanie na zázrak – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

*

Môjmu editorovi

Christianovi Trimmerovi.

Vďaka, že si mi dal príležitosť rozprávať tieto

príbehy a pomohol si mi ich vycibriť tak,

že sa mi o tom ani nesnívalo.

Som Ti nesmierne vďačná,

že som jednou z Tvojich autoriek.

*

1

Alona Dareová/Lily Turnerová

Malachiáš Veľkolepý, spirituálny konzultant, mal poradňu v ošumelom, spustnutom nákupnom centre medzi pochybne vyzerajúcou práčovňou a zatvoreným nechtovým štúdiom. Na jeho dverách sa vynímala veľká žiarivo oranžová samolepka ministerstva zdravotníctva a ani keby sa veľmi snažil, nemohlo to byť odpudzujúcejšie.

Pokazilo mi to náladu. U tohto chlapíka chceme nájsť pomoc v záležitostiach týkajúcich sa života a smrti?

Pozrela som sa na Willa, ktorý sedel za volantom. „To si robíš srandu, však?“

„V čom je problém?“ spýtal sa a odbočil na neudržiavané parkovisko plné dier, ktoré bolo – čuduj sa svete – takmer prázdne dokonca aj za teplého, slnečného piatkového popoludnia.

„Len sa na to miesto pozri! Asi o šesť sekúnd sa sem prirúti polícia… alebo hygienici.“ Striasla som sa od hnusu.

Madam Selena aspoň mala vlastný dom… Asi pol metra od diaľnice, ale predsa. A turban na hlave. Vravte si, čo chcete, ale rozhodne jej pridával na tajomnosti – akoby pod ním niečo skrývala.

„Zdanie môže klamať.“ Will sa na mňa prísne pozrel.

Odhrnula som si jej… svoje jemné hnedé vlasy z očí a zamračila som sa. „Ha-ha. Ukrutne vtipné.“

Už skoro mesiac trčím v tele Lily Turnerovej. Môj dobre myslený pokus, že si ako duša jednoducho požičiam jej telo, aby som mohla komunikovať so živými, sa mi škaredo vypomstil. A teraz musím predstierať, že som Lily. Alebo sa o to v každom prípade aspoň snažiť.

Na predstieranie som majster. Kopu rokov a neskutočne veľa úsilia som vynaložila na to, aby som ľudí presvedčila, že tá absolútne úžasná a bezproblémová Alona Dareová, ktorú poznali a podľa všetkého zbožňovali, je realita, a nie starostlivo vytvorená a udržiavaná kamufláž.

Ale byť úplne iným človekom – niekým, koho ste vôbec nepoznali – je drina, dokonca aj pre mňa.

Prečítala som si Lilin denník (nechutne plný naivných výlevov o Benovi Rogersovi – blé), skontrolovala obsah jej úbohého šatníka a preskúmala som útroby jej toaletnej skrinky (lacné mejkapy v nevhodnej škále farieb a jedna fľaštička exspirovaných antibiotík – nuda).

Nič z toho mi však nenapovedalo, ako byť ňou, hlavne v rodine. A nešlo mi to… vôbec. Nevedela som, aká je jej obľúbená farba, že je alergická na jahody (zistené po nepríjemnom zážitku) ani že neznáša tú starú pesničku od Backstreet Boys Everybody, ktorú jej mladší brat Tyler hral stále dookola, len aby ju naštval. Jednoducho som ju prestala vnímať a brala som to ako ďalší príklad jeho zlého vkusu, tentoraz hudobného namiesto módneho.

Kopa tých vecí sa dala vysvetliť duševným otrasom a poranením mozgu, ale nie všetky. Spočiatku mi Turnerovci dali čas, aby som si zvykla, ale teraz pani Turnerová odo mňa chcela napodiv viac záujmu, viac komunikácie… proste viac môjho ja. A ja som to nedokázala; nedokázala som byť ich Lily, ani keby som chcela… A svojím spôsobom som fakt chcela.

Nemala som to Turnerovcom za zlé a nechcela som im ublížiť – boli takí trpezliví a láskaví –, ale zdalo sa mi, že pod tým tlakom nedokážem dýchať. Pod tlakom, aby som bola nielen Lily Turnerová, ale správna Lily Turnerová, tá, ktorú si všetci pamätali.

A Will mi nemohol nijako pomôcť. Lily poznal hlavne zo školy. O jej rodinnom živote nevedel skoro nič, aspoň nie také podrobnosti, ktoré by mi na niečo boli.

Ich kamarátka Joonie mala možno viac informácií, najmä vzhľadom na to, že kedysi bola do Lily zamilovaná, a dokonca mi po tom, čo sa dozvedela, že som sa prebrala z kómy, niekoľkokrát zavolala z Bostonu, aby ma skontrolovala. Ale ja som sa snažila, aby tie rozhovory boli čo najkratšie a najvšeobecnejšie, a predstierala som stratu pamäti. Vyzeralo to, že je u svojej sestry spokojná, a ja som nechcela povedať alebo urobiť niečo, čo by ju znepokojilo natoľko, že by sa sem rozbehla. To by nebol dobrý nápad, z mnohých dôvodov.

Takže, stručne povedané, existovať ako Lily je malér. Problém, z ktorého sa musím čo najrýchlejšie dostať – rozhodne skôr, ako sa opäť začne škola, teda do štrnástich dní. Vrátiť sa do školy ako Lily Turnerová – čiže ako tretiačka – by mohlo celú situáciu ešte zhoršiť.

To sa však ľahšie povie, než urobí. Zatiaľ som veľmi úspešná nebola – ešte nikomu sa nepodarilo zmocniť načas cudzieho tela. Dostať ma von bude pekelne ťažké. A urobiť to tak, aby Lily zostala nažive, ešte ťažšie. Jej telo bolo teraz teoreticky závislé od energie, ktorú mu poskytovala moja duša. Takže, skrátka, aj keby sme našli spôsob, ako ma z nej vyslobodiť, nebudem môcť odísť, kým neprídeme na to, ako Lily zachrániť – ako zariadiť, aby sa jej duša vrátila zo svetla, alebo kde nájsť nejaký náhradný zdroj energie, alebo čosi také.

V podstate hľadáme zázrak, ktorý by zabil dve muchy jednou ranou, ale už po pár týždňoch sme vyčerpali väčšinu našich pologeniálnych nápadov a uchýlili sme sa ku krajným riešeniam. Teraz by sme brali čokoľvek, akékoľvek znamenie, ktoré by nás naviedlo správnym smerom.

Preto Malachiáš, údajne Veľkolepý.

„Čím je výnimočný tento?“ spýtala som sa, keď Will zastavil. „Teda okrem toho, že uňho môžeme chytiť žltačku.“ Pozrela som sa na nechtové štúdio a znovu ma striaslo od hnusu.

Malachiáš bude tretie médium (alias veľký podvodník), ktoré za posledných štrnásť dní navštívime. A, úprimne povedané, nepripadá mi o nič sľubnejší než tie predchádzajúce.

„Má pri mene hviezdičku… myslím,“ odpovedal Will a vypol motor.

„Ty myslíš?“ zopakovala som uštipačne.

Rozpačito sa pomrvil na sedadle. „No, nie je úplne zreteľná. Ale podľa mňa to je hviezdička.“

„Takže len aby sme si to ujasnili: my sme v tomto zapadákove pre nejakú čmáranicu?“

Urazene sa na mňa pozrel. „Počuj, to sme už prebrali. Ak máš nejaký lepší nápad…“

„Proste… Ukáž mi to ešte raz.“ Pohybom ruky som netrpezlivo zduplikovala svoju žiadosť.

Zamračil sa na mňa, ale nadvihol sa, aby si mohol siahnuť do zadného vrecka, a ja som sa usilovne snažila ignorovať, že sa mu pritom naplo tričko na hrudníku a ocitol sa tesne pri mne. Takmer sme sa dotýkali.

Očervenela som, preto som rýchlo otočila hlavu k oknu a dúfala som, že si to nevšimne. Panebože. Tieto telesné záležitosti – prísne vzaté, v tomto prípade išlo o jeho telo a moju reakciu naň – ma ničili. Mohla by som byť, prosím, opäť bez tela? Hneď? Táto… fyzická reakcia mi liezla na nervy. Nedala sa ovládnuť a ja sa ovládam VŽDY.

„Tu máš.“ Štuchol ma chrbtom ruky do ramena a podal mi starostlivo zložený obdĺžnik žltého papiera.

Keď som mu ho prudko vytrhla z prstov, cez zaťaté zuby sa zostra nadýchol. „Opatrne!“

Will zaobchádzal s tým listom papiera ako s artefaktom z minulosti a preňho ním asi aj bol. Keď sme z našich ďalších zdrojov (väčšinou len na internete) nezískali o mojej nepríjemnej situácii nijakú novú informáciu – vlastne vôbec nijakú informáciu okrem tej, že máme zavolať kňaza –, Will prehrabal nejaké škatule s otcovými vecami v pivnici. Išlo prevažne o zbytočnosti, ktoré jeho mama nedokázala vyhodiť – pol balíčka žuvačiek, blahoželanie k narodeninám od Willovej babičky, takmer prázdna fľaštička kolínskej, stará kazeta zo záznamníka, nákupné zoznamy s nečitateľným rukopisom Willovho otca.

Will asi dúfal, že objaví tajný denník – podrobne zachytávajúci dlhoročný boj jeho otca s faktom, že je médium –, ktorý jeho mama nejako prehliadla alebo ho v tom čase považovala za pokus o román. Viem, že sa chcel dozvedieť viac o tom, čo bol jeho otec zač, aký bol človek, lebo takmer celý život mu klamal. Nič také však v škatuliach nenašiel. A pre zaujímavosť, moje nádeje sa zrútili tiež, lebo neobjavil fľaštičku s čarovným elixírom, označenú ceduľkou LEN PRE PRÍPAD NÚDZE: KEĎ VÁŠ SPRIEVODCA ZO ZÁHROBIA ZOSTANE UVÄZNENÝ V TELE.

Takže… nijaký denník, nijaká ampulka s tajným roztokom, len tento poskladaný list vytrhnutý z časti P v Zlatých stránkach, zastrčený do mestskej mapy Decaturu. Presnejšie z rubriky Psychotronici. Willa však zaujali tie zvláštne značky a nerozlúštiteľné poznámky napísané otcovým rukopisom vedľa niekoľkých mien a inzerátov, aj keď sme nemali tušenia, čo tie nezmyselné haky-baky znamenajú.

Otec bol pre Willa tak trochu záhadou, takže bez ohľadu na to, aké boli zápisky na tej strane nejasné, bolo to viac, než mal dosiaľ v ruke. Podľa toho, čo mi povedal, sa jeho otec nikdy veľmi nechválil darom, ktorý obaja zdedili. Daniel Killian radšej predstieral, že je všetko normálne, nech to vyžadovalo od neho a od jeho syna akúkoľvek obeť. Mne to pripadalo trochu nefér, hlavne preto, že sa potom na Willa a jeho mamu vykašľal a pred niekoľkými rokmi spáchal samovraždu.

Ale to je jedno. Ani ja som niekedy neuhádla, čo sa s našimi deje.

Hlasno som vydýchla a prinútila som sa rozložiť list papiera opatrnejšie, takže Will sa trochu uvoľnil. Mal pravdu – za tých pár týždňov, čo sme ho skladali a rozkladali, bol už v záhyboch chatrný a skoro priesvitný. Keby šlo o skutočný historický dokument, možno by sa mu darilo lepšie – pergamen, alebo na čo to kedysi písali, by asi fakt vydržal viac než tento blbý papier.

Psychotronici boli na spoločnej strane so zoznamom publicistov a pyrotechnikov. Inzerát Malachiáša Veľkolepého (preboha, nemohlo by jeho meno ešte viac pripomínať kúzelníka na detskej oslave?) bol niekoľkokrát zakrúžkovaný, a to s takou silou, že na papieri vznikla ryha, a vedľa sa nachádzala akási hviezdička.

Alebo machuľa.

Povzdychla som si. Will mal teóriu, že jeho otec si týchto ľudí z nejakého dôvodu preveroval, možno ako súčasť svojej práce pre Rád. Dátum vydania, vytlačený dole drobučkým písmom, naznačoval, že list je asi päť rokov starý, pochádza teda približne z obdobia, keď Willov otec preň konečne prestal pracovať. Rád strážcov bol pôvodne združením médií, ktoré sa rozhodli chrániť ľudstvo pred zlými dušami. Bez ohľadu na to, že aj duchovia boli kedysi živými ľuďmi. Lily a ja sme ich drsné ochranárske služby takmer neprežili. S Willom sme v poslednom čase nepatrili k ich najväčším fanúšikom a táto náklonnosť bola pravdepodobne obojstranná. Willovi sa po tom všetkom, čo sa stalo, ozvali len raz. Pokiaľ viem, väčšina vodcov Rádu si myslela, že Lily sa uzdravila sama od seba a Will už proste nemá, na ich veľké sklamanie, o členstvo v organizácii záujem. Ten, kto poznal pravý dôvod, kto bol svedkom toho, čo sa v tej kutici na čistiace potreby v nemocnici prihodilo, podľa mňa držal jazyk za zubami, aby nestratil kontrolu nad svojou divíziou. Zneužíval svoju autoritu… a svoju dcéru.

Napriek tomu bolo v Ráde niekoľko skutočných odborníkov, a ak sa o tieto médiá zaujímali, možno by niektorý z nich mohol byť pre nás užitočný. Možno vedel niečo, čo my nie. Čo nebolo ťažké; vyzeralo to totiž tak, že nevieme nič.

Zložila som list, aby som ho vrátila Willovi, ale v tej chvíli som si všimla niečo, čo mi predtým uniklo. „Na druhej strane je…“

Will civel na volant a zadumane prechádzal palcom po ryhe na ňom. „Ja viem.“

Rubrika pred psychotronikmi? Psychiatri. Jeho otec nebol cvok, ako si Willova mama a ostatní vtedy asi mysleli, ale čo depresie? Hm, možno. Ľudia zvyčajne neskáču pod vlak preto, lebo sú v pohode.

„Vieš určite, že si to odložil pre tých psychotronikov, alebo…“

Len sa na mňa pozrel.

Ach jaj. „Okej. To je fuk.“ Will mal niekoľko citlivých miest. Toto bolo jedno z nich.

Niekoľkokrát som papier preložila a podala mu ho späť.

Vzal si ho a strčil naspäť do vrecka. „Na stránke so psychiatrami si nijaké značky neurobil. Ani na tejto, ani na tej, čo zostala v telefónnom zozname. Skontroloval som to.“

„To ešte neznamená, že…“

„Pôjdeme, dobre?“ Otvoril dvere na aute a bez toho, aby počkal na odpoveď, vystúpil.

Páni, vidíte to? Dokážem ľudí naštvať dokonca aj vtedy, keď sa snažím správať milo. Škoda, že som si to neuvedomila skôr. Ušetrila by som si námahu s vymýšľaním všetkých tých presne cielených urážok.

Nasledovala som ho a vystúpila som z auta s oveľa väčšou námahou, než by som mala. Za tých dvadsať minút, kým sme sem došli, mi úplne zdrevenela ľavá noha.

Zaťala som zuby a prinútila som sa na ňu postaviť. Toto som neznášala. Bola som taká rozlámaná, neohrabaná… Proste som to nebola ja.

Kopu rokov som cvičila, posilňovala a nejedla, aby som získala svoje telo, to, ktoré som mala predtým. Bola som kapitánkou roztlieskavačiek, vážení, a na to nestačia dobré gény. To treba vydrieť!

Lenže Lily… bola menšia, mäkšia, zaoblenejšia. Nie tučná, ale ani vyšportovaná ako kedysi ja. Ani zďaleka. A hlavne ma nenúťte, aby som vám rozprávala o tej neohrabanosti. Ak sa v okruhu desiatich krokov nachádza predmet, o ktorý môže zakopnúť, objaví ho… nepríjemným spôsobom. Niečo z toho súvisí s kómou, v ktorej toto telo strávilo prevažnú časť školského roka, a niečo s automobilovou nehodou, ktorá kómu spôsobila. Každý týždeň chodím na fyzioterapiu, aby som sa týchto problémov zbavila, a dúfam, že dostanem jej telo opäť do stavu, keď budem môcť cvičiť sama. No jeho veľká časť sa nikdy neopraví. Bola to proste ona. A teraz som to ja.

O krok som cúvla, zabuchla som dvere… a pošmykla som sa na škvare na parkovisku. Zašmátrala som po kľučke, aby som udržala rovnováhu, ale bola priďaleko. Pripravila som sa, že tvrdo dopadnem na zem, ale v poslednej chvíli ma zozadu zachytili svalnaté ruky, dvihli ma a pritisli k pevnému teplému telu.

„Si v poriadku?“ spýtal sa šokovaný Will. „Išiel som ti pomôcť vystúpiť.“

Rukami pevne objímal Lilin… môj pomerne dosť vyvinutý hrudník – úprimne povedané, ďalšia veľká zmena – a ja som pri tom dotyku na chrbte cítila, ako mu prudko búcha srdce. Vyľakala som ho. A seba tiež.

„V pohode, len… Som v poriadku. Ideme.“ Ale nešiel. Možno preto, že by ma musel pustiť. Bola som červená až za ušami, keď som si predstavila, ako okolo seba pri páde mávam rukami. Musela som vyzerať ako úplné nemehlo.

Keď som zase stála pevne na nohách, pustil ma. Upravila som si tričko – ohavné žlté tričko ako pre bábiku –, a kým som sa otočila k Willovi, prehrabla som si Liline myšacie vlasy. „Ďakujem,“ zamrmlala som namrzene.

„Niet za čo.“ Bol teraz oveľa vyšší než ja. Pleť mal stále strašne bledú a stále sa obliekal ako anjel smrti (čierne tričko a tmavé džínsy). A tento pochybný imidž ešte korunovali tri malé strieborné krúžky v ľavom uchu, ktoré odrážali svetlo a ligotali sa mu pod čiernymi vlasmi. Ale keď na mňa takto uprene hľadel so zvrašteným čelom, jeho priezračne modré oči, ktoré sa mi predtým zdali desivé a chladné, robili s mojimi útrobami čudné veci.

Mala som chuť vrhnúť sa naňho, ale nie ako pri futbale. Totiž, spôsob by bol rovnaký, ale cieľ iný.

V kútikoch úst sa mu mihol úsmev. „Prečo na mňa tak zízaš?“ spýtal sa.

Dočerta. Znovu som očervenela, rýchlo som sa otočila a krívajúc som zamierila k Malachiášovej poradni. Červenanie bol ďalší prejav tohto blbého tela. Keď som bola duša, stále som, samozrejme, prežívala emócie, ale nie tak intenzívne.

„Takže, aký je plán?“ prehodila som cez plece a snažila som sa predstierať, že predošlé tri minúty neexistovali. „Rovnaký ako minule?“

Will navštívil ostatné falošné médiá s tým, že by sa chcel porozprávať so svojou nedávno zosnulou sesternicou Mariou… ktorá, samozrejme, vôbec neexistuje a neexistovala. Tí ľudia ju napriek tomu podrobne opísali, zrejme podľa Willovho vzhľadu, a tvrdili mu, aká je teraz šťastná. Ani jediný z nich sa mu neobťažoval vysvetliť, že s niektorými dušami – vlastne s väčšinou – sa nedá spojiť. Komunikovať mohli len tie, ktoré mali na zemi nedoriešené záležitosti a po smrti zvyčajne zostali trčať tu – v rozhraní, ako to nazval Will.

A peniaze, ktoré si psychotronici za všetky tieto nezmysly vypýtali? Neuveriteľné. Už sme minuli takmer všetko, čo si Will zarobil za svoju krátku kariéru pomocného čašníka v bistre. V tejto brandži sa dali trhnúť slušné prachy, najmä ak ste boli skutočné médium. Nie že by o tom Will niekedy uvažoval.

Na chodníku, ktorý viedol k Malachiášovej poradni, ma poľahky dohnal a urobil krok dopredu, aby otvoril dvere. „Hej, podľa mňa tá historka s Mariou funguje…“

Z ničoho nič sa zastavil tak nečakane, že som mu pristála na chrbte a prudko som narazila nosom do jeho lopatky. Malá! Som teraz malá, dočerta!

So slzami v očiach som sa zapotácala dozadu a pošúchala som si narazený nos.

Will tam len stál s hlavou naklonenou nabok a civel na sklo na poradni Malachiáša Veľkolepého.

Prešiel mi mráz po chrbte. „Čo je? Čo sa deje?“

„Je tu veľa duchov,“ odpovedal cez plece. „Viac než zvyčajne.“

Duchovia sú všade, ako som zistila po svojej smrti a následnom návrate v podobe duše. Aj na miestach, kde pracovali ostatné falošné médiá, ich bolo zopár. Niektorí sprevádzali zákazníkov, čiže ľudí, ku ktorým boli pripútaní, ale aj jeden-dvaja, čo si na dverách prečítali vývesku MÉDIUM a dúfali, že nejde o podvodníka.

„Vážne?“ Oprela som sa o Willa, aby som nestratila rovnováhu, predklonila som sa a pozrela som sa cez sklo dnu. Nie že by som niečo videla. Aj keď som duše počula – vedľajší účinok toho, že som duša napchatá v ľudskom tele, alebo možno toho, že som bola uväznená v Lilinom tele v čase klinickej smrti, to sme nevedeli –, vidieť ich nebolo v mojich silách.

Zažmurkala som, ale rozoznala som len niekoľko nezreteľných, rozmazaných škvŕn. Žeby sa mi vracal zrak? Alebo má Malachiáš špinavé sklo?

„Vieš to určite?“ spýtala som sa Willa.

„Chlap, ktorý má na hlave lincolnovský klobúk, sa rozpráva so ženou v nočnej košeli a…“ naklonil sa bližšie, aby lepšie videl, „je tam dievča v plavkách a chlapík v kúte oproti drží nejakú vec, čo vyzerá ako odseknutá ruka. Jeho vlastná.“

Prudko som sa mykla. „Fuj. Takže Malachiáš je fakt médium?“ Človek by si myslel, že keby to tak naozaj bolo, presťahuje sa do lepšej štvrte.

„Ak to nie je karneval, ktorý sa škaredo zvrtol…“ Will sa otočil ku mne a bolo vidieť, že sa chveje od napätia. „Tu si musíme dať bacha. Nemôžeme tam vojsť a dať najavo, že ich vidíme.“

Pokrčila som plecami. Ja som s tým problém nemala.

„Alebo počujeme,“ dodal.

Podráždene som si odfrkla. „Dobre, ako chceš.“

„Počuj, myslím to vážne.“ Natiahol sa a končekom prsta mi nadvihol bradu, takže som sa mu musela pozrieť do očí. „Už nie si môj sprievodca zo záhrobia. Nemáme nijakú ochranu, nijaký spôsob, ako si ich udržať od tela.“

Hej, ďalší úžasný vedľajší účinok tejto šlamastiky. Puto medzi sprievodcom zo záhrobia a médiom, ktoré nás spájalo, zmizlo. Alebo aspoň jeho najočividnejší prejav. Neobjavovala som sa každý deň o 7.03, v čase svojej smrti, na mieste, kde sa Will práve nachádzal. Čo bolo dobré, lebo by som to Turnerovcom asi ťažko vysvetľovala.

Kedysi som dokázala primraziť agresívnych duchov na miesto – proste som im pripomenula, že Will patrí mne. Teraz však smola. Vlastne to možno ešte stále funguje, ale vzhľadom na všetko ostatné nám to pripadalo nepravdepodobné a bolo riskantné overiť si to. Znamenalo by to prezradiť, kto je v tomto tele a že počujem duše. Potom by už Will nebol jediný človek, ktorý je zaplavený poslednými želaniami.

„Nechcem, aby sa ti niečo stalo,“ dodal a s nežným výrazom uprel oči na jazvu na mojej tvári… Na Lilinej tvári.

Lily. Mykla som sa. Ani Will nebol imúnny proti vedľajším účinkom tejto bizarnej situácie. Aj keď poznal pravdu, niekedy sa na mňa pozeral a videl Lily. Viem to. A zdalo sa mi, že na mojom zdravotnom stave mu tak záleží od chvíle, keď začal úzko súvisieť s ňou.

To nebolo fér.

„Mne sa nič nestane,“ odsekla som a snažila som sa zamaskovať pocit urazenosti, ktorý vo mne narastal. „Môžeme to jednoducho už urobiť?“

Will otvoril ústa, akoby chcel niečo povedať, a potom ich zavrel, lebo si to zrejme rozmyslel. Chytré. „Tak dobre. V poriadku,“ povedal. „Pôjdem prvý. Drž sa hneď za mnou.“

Prikývla som, o tomto som nemala v úmysle diskutovať. Medzi ďalšími vecami, ktoré sme neskúsili, bolo overenie skutočnosti, či do duchov narazím ako Will, alebo nimi prejdem ako ostatné nemédiá. Zatiaľ som si nevšimla, že by som vrážala do neviditeľných ľudí, ale to nebol spoľahlivý indikátor, pretože zo skúsenosti viem, že duchovia sa podľa možnosti snažia vyhnúť prechodu cez živých.

Will sa otočil, otvoril dvere a ja som sa mu zavesila na päty v obnosených teniskách.

Čakáreň u Malachiáša Veľkolepého vyzerala napodiv podobne ako u všeobecného lekára alebo zubára, len bola tmavšia, zaprášenejšia a páchla vonnými tyčinkami. Popri stenách a v radoch uprostred stáli stoličky. Dvere v stene oproti viedli zrejme do zadných priestorov, kde sa odohrávali čary.

Na stole pri vstupných dverách ležal otvorený zošit s oxeroxovanou ceduľou, ktorá nás žiadala: ZAPÍŠTE SA, PROSÍM! Blbosť!

Will bez mihnutia oka napísal do zošita falošné mená – Milli Martinová a Steve Vanilli. (Hej, myslí si, že je vtipný.)

Potom znovu otočil hlavu do čakárne a zaváhal. Sledovala som jeho pohľad a pochopila som prečo. Tie rozmazané škvrny, ktoré som predtým videla, neboli šmuhy na skle. Boli v miestnosti a pohybovali sa. Minimálne štyri, možno viac. Problémom bolo vyhnúť sa im tak, aby to nevyzeralo, že sa im vyhýbame.

Postavila som sa na špičky a preniesla som väčšinu svojej váhy na zdravú nohu. „Čo tak napríklad tie stoličky vzadu v ľavom rohu?“ pošepkala som Willovi. Tam bolo rozmazaných škvŕn menej, ale cestou budeme musieť okolo niekoľkých prejsť. Okrem toho sa mi zdalo, že sa odtiaľ ozýva menší hluk. Nepočula som nič konkrétne, len tiché mrmlanie nejakých hlasov, ale asi na pol tucta živých ľudí v čakárni, z ktorých väčšina aj tak sedela mlčky, ich bolo priveľa.

Will sa na mňa pozrel cez plece. „Ty ich vidíš…“

Pokrútila som hlavou. „Tak trochu. Je to… Vysvetlím ti to neskôr.“

Prikývol, zamieril k stoličkám, ktoré som vybrala, a ja som kráčala tesne za ním… až kým som si niekoho nevšimla. Niekoho živého.

Na mieste som zmeravela, presvedčená, že tú, na ktorú myslím, vidieť nemôžem, a už vôbec nie tu.

Čierne vlasy, zvyčajne lesklé, mala teraz matné, strapaté, stiahnuté do krepovaného konského chvosta, a na sebe mala tielko a tepláky – nie elegantné, ale také tie vyťahané, ktoré si oblečiete, len keď ste doma s chrípkou. Ale bola to určite ona. Moja bývalá najlepšia kamarátka sa chúlila na stoličke oproti stolu a osušovala si oči premočenou papierovou vreckovkou, ktorej chýbali do úplného rozpadu približne dve slzy.

Odrazu sa mi strašne zacnelo po mojom predošlom živote. „Misty?“ Jej meno mi vykĺzlo skôr, ako som tomu mohla zabrániť. „Čo tu robíš?“ Akoby sa svet trochu naklonil nabok a ľudia skĺzli na miesta, kde nemali byť. Nevidela som ju niekoľko mesiacov, od odovzdávania maturitného vysvedčenia. Samozrejme, nie môjho. Ale jej, Willovho a všetkých ostatných, ktorých som poznala.

Dvihla hlavu, oči mala červené a opuchnuté od plaču. Prešla mi pohľadom po tvári a trochu sa mykla, asi keď na mojom ľavom spánku zbadala zúbkovanú jazvu. „My sa poznáme?“

To vieš, že sa poznáme. Sklonila som hlavu, aby mi vlasy zakryli jazvu a aby som získala trochu času, kým budem musieť odpovedať. Nevedela som, ako na to zareagovať. S najväčšou pravdepodobnosťou Lily nepozná, ale… „Ja…“

„Čo blbneš?“ pošepkal mi Will vydesene. „Prepáč, s niekým sme si ťa zrejme pomýlili,“ povedal Misty a potom sa ma pokúsil odtiahnuť preč.

Ale už bolo neskoro.

„Hej, počkaj!“ zavolala za nami Misty. „Ja ťa naozaj poznám.“

Napriek situácii – prebrala mi chalana a myslela si, že som mŕtva – mi srdce poskočilo v smiešnej nádeji, že ma moja najlepšia kamarátka nejako spoznala. Otočila som sa späť k nej, ale ona hľadela na Willa.

Bojovala som s nezmyselným sklamaním. To, že ho pozná, malo, samozrejme, logiku. Prinajmenšom sa stále nachádzal v tom istom tele, v ktorom ho poznala predtým.

„Chodil si na Groundsboro,“ vyhlásila a ukázala naňho prstom. „Ty si taký ten gotik, čo je vždy mimo, však?“

Hups. Tvár sa mi pretiahla. Will zostal stáť a celý zmeravel. „Áno, to som ja,“ odpovedal s napätým úsmevom. „Poďme,“ vyzval ma.

„Takže…“ Misty vstala a vydala sa k nám. „Tento chlapík je fakt médium?“ Rukou s papierovou vreckovkou ukázala na dvere do Malachiášovej pracovne.

Will sa k nej s ostražitým výrazom otočil a ja som si všimla, že v ňom bojuje zvedavosť s opatrnosťou. Začali sme na seba pútať pozornosť. Hluk sa nápadne zmiernil, a ak som sa nemýlila, niekoľko rozmazaných škvŕn zamierilo k nám. „Prečo sa pýtaš?“ ozval sa napokon.

Zostala som totálne šokovaná, keď sa jej skrivila tvár a ona sa zviezla na stoličku. „Pretože potrebujem pomôcť,“ povedala piskľavým hlasom pomedzi vzlyky. „A napadlo mi, že možno vieš, či toto zaberie.“

Týmto myslela zrejme svoju konzultáciu s Malachiášom.

„Si predsa expert na všetky tie gotické záležitosti… alebo nie?“ spýtala sa a potiahla nosom. „A si tu, takže musí byť dobrý…“

Will sa na mňa pozrel v ľahkej panike. Vytrhla som sa mu, ignorovala som jeho rozzúrený pohľad a išla som si sadnúť k Misty. Nie, nerozhodla sa vždy najlepšie – ako keď mi prebrala chalana ešte predtým, ako som zomrela –, ale odpustila som jej to… takmer. Bola jediná – pred Willom –, kto vedel, že moja mama pije, a nikdy to nikomu nepovedala ani to nepoužila proti mne. Vážne neviem, či by som sa zachovala rovnako, keby som mala v rukách takú silnú zbraň.

„Čo sa deje?“ spýtala som sa a opatrne som ju pohladila po pleci. Vyzerala dosť… zanedbane. Zjavne sa niečo dialo.

Trhano sa nadýchla. „Pamätáte si moju najlepšiu kamarátku Alonu Dareovú? Že zomrela?“ Pri poslednom slove sa jej zlomil hlas a zakryla si tvár dlaňami.

Musím priznať, že ma potešilo, že je Misty z mojej smrti ešte stále nešťastná, aj keď od nej uplynulo už niekoľko mesiacov. Takéto trúchlenie som si zaslúžila od samého začiatku.

Will si sťažka vzdychol. „Hej. Pamätáme.“ Cvičenému uchu to však znelo skôr podráždene než smutno. Zamračila som sa naňho.

„Takže si tu kvôli nej?“ spýtala som sa Misty a snažila som sa, aby to znelo súcitne, zatiaľ čo v duchu som na Willa vyplazila jazyk. Vidíš? Niekomu chýbam… Dokonca aj po tom, čo mi dotyčná prebrala chalana. No, radšej sa v tom nebudeme vŕtať.

Misty prikývla. Hlavu mala stále sklonenú.

Ach, aké milé. Chce so mnou zostať v kontakte. Vrhla som na Willa víťazoslávny pohľad a on vyvrátil oči dohora. „Som presvedčená, že nech je Alona kdekoľvek…“ začala som.

„Nenechá ma na pokoji,“ zamrmlala Misty. Hlas mala stlmený dlaňami.

„Čože?“ Naklonila som sa bližšie v presvedčení, že som musela zle počuť.

„Povedala som…“ Misty dvihla hlavu, zachytila môj pohľad a v očiach jej pomedzi posledné slzy tlel spravodlivý hnev. „Tá mrcha ma chodí strašiť a ja sa jej nemôžem zbaviť.“

Table of Contents

1 Alona Dareová/Lily Turnerová