PŘÍBĚHY SKUTEČNÉ ODVAHY

Pravdivé příběhy o přežití a hrdinství,

které utvářely můj život

Bear Grylls

Ukážka z elektronickej knihy

JOTA / 2014

Copyright © Bear Grylls Ventures, 2013

Translation © Jan Kozák, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-682-1

Věnuji svým hrdinům, minulým i současným.

Strasti vykovaly jejich charakter, činy hovořily vždycky za ně a díky síle svého ducha vešli do dějin.

A také těm několika mladým, kteří ještě nevědí,

že je čeká tvrdá zkouška, aby se z nich posléze stali hrdinové zítřka.

V lese se dělily dvě cesty a já —

já se dal tou méně používanou,

a v tom je celý ten rozdíl.

— ROBERT FROST

ÚVOD

Jeden čas mě neustále zaměstnávala stále stejná otázka: Kdo jsou mí hrdinové, kdo ovlivňuje můj život a dává mi inspiraci?

Je pravda, že na takovou otázku není snadné najít odpověď.

Hrdinou pro mě samozřejmě byl můj otec: dobrodružná, veselá povaha, ale také skromný muž. Rád riskoval – jako horolezec a příslušník commandos k tomu měl všechny předpoklady. A v neposlední řadě to byl hodný a milující táta.

Jenže pořád tu bylo něco, co mě nutilo, abych se zdokonaloval a tužil – mentálně, fyzicky, emocionálně i duchovně. A ono nutkání muselo pocházet z nějakých zvláštních zdrojů.

Napsal jsem tuhle knihu, abych vám odhalil a představil jedny z nejpodnětnějších, nejdojemnějších a nejfantastičtějších příkladů lidské výdrže a odolnosti, jaké kdy svět viděl.

A že opravdu bylo z čeho vybírat. Některé z příběhů budete znát, jiné možná ne. Na každou odyseu plnou bolesti a strádání připadají desítky dalších, stejně drásavých a inspirujících.

Nakonec jsem se rozhodl dát sbírce stávající podobu. Jednak mě tyto konkrétní historky vždycky dojímaly a jednak představují opravdu široký záběr: z ledového pekla v Antarktidě se přenesete přímo do vyprahlé pouště; neskutečná odvaha uprostřed válečných hrůz si podává ruku s šílenou představou, že si musíte useknout vlastní ruku, jinak vás čeká hrozná smrt.

Co ale žene muže a ženy, aby se vrhali do podobných hloubek a riskovali všechno, co jim život dal? Odkud se berou ony prameny výdrže, odvahy a odhodlání? Rodíme se s nimi, nebo je to něco, co se máme během života naučit?

Opět musím přiznat, že odpovědi nejsou jednoduché. Pokud jsem se něčemu naučil, pak tomu, že nějaká šablona pro hrdiny neexistuje – přicházejí na svět v nejrůznějších, často velmi nečekaných převlecích. A taky vím, že když lidé procházejí nějakou zkouškou, často překvapí sami sebe.

Zároveň jedna moje část vidí, jak jsou jistí lidé předurčeni k velikosti. Pěstují charakter a odvahu, víru v sebe sama i svůj osobitý pohled na svět, už od mládí jdou vytrvale za svou vizí. A to jim, až nadejde čas zkoušky, vždycky spolehlivě poslouží.

Mám rád citát horolezce a spisovatele Walta Unswortha, jenž dle mého názoru opravdu výstižně popisuje charakter člověka hledajícího dobrodružství:

Na světě jsou lidé, kteří nemohou odolat vábení dosáhnout něčeho nedosažitelného. Většinou to nejsou žádní odborníci: jejich ambice a sny jsou dostatečně silné na to, aby odvrhly pochybnosti těch opatrnějších. Jejich nejlepšími zbraněmi jsou odhodlání a víra.

Zároveň věřím, že každý z nás je schopen velkých věcí a že jako jedinci disponujeme neuvěřitelným rezervoárem síly, kterou možná nikdy nepoznáme a nevyužijeme. Je to podobné jako s vínem – nevíte, co v nich je, dokud hrozny nevymačkáte.

Jedno mají všechny tyhle příběhy společné, a sice to, že když se jednotliví hrdinové octli pod tlakem, museli se ponořit do nezměrných hlubin vlastní duše, kde nalezli odvahu, výdrž a odhodlání.

Někteří při hledání zemřeli, jiní přežili. Ale svým heroickým zápasem se každý z nich dotkl samé podstaty toho, co činí člověka člověkem – objevili ve svém nitru plamen, jenž nepodléhá zákonům fyzického světa.

Přeji si, aby vám kniha sloužila jako připomínka, že tento duch jako doutnající uhlík žije hluboko uvnitř nás všech. Jen někdy potřebuje trochu přemlouvání, aby se rozhořel plamenem.

Pevně doufám, že vás příběhy inspirují k tomu, abyste byli trochu odvážnější a taky silnější, až vás život bude zkoušet.

A možná vám přitom pomohou i slova Winstona Churchilla: „Když procházíš peklem, nezastavuj se.“

Ale teď už se pěkně posaďte a dovolte mi, abych vám představil své hrdiny…

NANDO PARRADO:

CHUŤ LIDSKÉHO MASA

„Nebylo to hrdinství ani

dobrodružství. Bylo to peklo.“

NANDO PARRADO

Dvaadvacetiletý Nando Parrado se těšil, že to bude docela příjemný rodinný výlet.

Hrál za uruguayský ragbyový tým, který si pronajal letadlo do chilského Santiaga na exhibiční zápas. Své matce Eugenii a sestře Susy nabídl, aby jely s ním – čekal je let nad Andami ve dvoumotorovém turbovrtulovém letadle.

Let 571 startoval v pátek 13. října 1972. Někteří hráči vtipkovali, že to není právě nejpříhodnější datum. Měli letět přes horský masiv známý tím, že při nebezpečném počasí připravil pilotům už nejednu horkou chvilku. Z úpatí kopců stoupá totiž horký vzduch, který se na úrovni sněhové čáry sráží se studeným. Tím se vytváří vzdušné víry, jež mohou s letadlem pořádně zamávat.

Předpověď počasí však vypadala slibně, a tak si z legrácek nikdo těžkou hlavu nedělal.

Jenomže počasí má takový zvyk, že se hlavně v horách velmi rychle mění. A tak letadlo s ragbisty muselo po pár hodinách letu přistát ve městě Mendoza v předhůří And, kde přenocovali

Další den se piloti nemohli dohodnout, zda mají, či nemají pokračovat v cestě. Pasažéři se samozřejmě těšili na ragbyový zápas, a proto naléhali na piloty, aby letěli dál.

Bohužel, byla to chyba.

Turbovrtulový letoun se právě pohyboval nad průsmykem Planchón, když náhle vlétl do turbulence. Čtyřikrát to s ním prudce smýklo. Někteří hráči začali vesele halekat, jako by se vezli na horské dráze. Nandova matka i sestra vypadaly zděšeně a chytily se za ruce. Nando už už otevíral pusu, že je uklidní.

Nevydal však ani hlásku. Letadlo se náhle propadlo o několik desítek metrů.

Nikdo už nejásal.

Stroj se divoce třásl a vibroval. Kdosi začal křičet. Nandův soused ukázal oknem ven. Ani ne deset metrů za křídlem se míhal horský svah: mohutná stěna plná kamení a sněhu.

Soused se zeptal, jestli jsou opravdu tak blízko. Jeho hlas se chvěl hrůzou.

Nando neodpovídal. Poslouchal drásavé vřeštění motorů, jak se piloti zoufale snažili nabrat ztracenou výšku. Letadlo sebou tak lomcovalo, až Nando dostal strach, že se každou chvíli rozpadne.

Zahlédl vyděšené pohledy maminky a sestry.

A pak se to stalo.

Prudký záchvěv.

Strašné skřípění kovu o skálu. Letadlo narazilo do horské stěny a rozpadalo se na kusy.

Nando vzhlédl. Vrch trupu kamsi zmizel. Viděl jen otevřené nebe.

Na tváři ho zábl ledový vzduch.

V uličce mezi sedadly se válely chomáče mraků.

Na modlení nebyl čas. Ani na přemýšlení. Nando cítil, jak ho ohromná síla rve ze sedadla. Všude kolem se rozléhal ohlušující rachot.

V tu chvíli si Nando Parado musel myslet, že ho čeká příšerná, bolestivá, hrůzostrašná smrt.

Potom se svět ponořil do tmy.

*

Po havárii zůstal Nando tři dny v bezvědomí. Díky tomu neviděl, jak strašná zranění utrpěli někteří jeho spolucestující.

Jednomu se zapíchla ocelová trubka do břicha. Když se ji kamarád pokoušel vytáhnout, vyšla ven i s dlouhým kusem mokvajícího střeva.

Druhému se utrhl lýtkový sval od kosti a omotal se kolem holeně. O něco výš svítila obnažená stehenní kost. Nandův přítel si musel nejprve přimáčknout sval zpátky k noze a teprve potom ji mohl obvázat.

Jedna žena skončila rozdrcená pod hromadou sedadel, kterou nikdo nedokázal rozebrat. S přeraženýma nohama sténala v hrozných mukách. Nemohli pro ni nic udělat – jen ji nechat zemřít.

Nando měl hlavu oteklou jako meloun. Pořád dýchal, ale nikdo ze zachráněných nečekal, že přežije. On se však vzepřel osudu a po třech dnech procitl z kómatu.

Ležel na podlaze zničeného trupu, kde se choulili i další přeživší pasažéři. Mrtví leželi venku na sněhu. Letadlo, které při havárii ztratilo obě křídla i ocas, se zřítilo do kamenitého, zasněženého údolí. Když se Nando rozhlédl, všude kolem se tyčily jen zlověstné štíty hor. Pozornost upnul na to, co se stalo s členy jeho rodiny.

Dozvěděl se špatnou zprávu. Matka zahynula.

Nando byl zdrcený žalem, ale zakázal si plakat. Věděl, že slzy by vyplavily z těla sůl. A bez soli člověk brzy zemře. Z kómatu se probral teprve před několika minutami, ale jeho chování svědčilo o tom, že se nehodlá vzdát.

Byl rozhodnutý přežít, děj se co děj.

Strašná havárie připravila o život patnáct lidí, ale Nandova další myšlenka patřila sestře. Susy žila, ovšem život jí visel na vlásku. Její oči na něj hleděly ze zkrvavené tváře a rozlámané tělo s četnými vnitřními zraněními se nemohlo hýbat. Trpěla hroznými bolestmi; její omrzlá chodidla začínala černat. Jak blouznila, volala matku a prosila, aby ji vzala domů, pryč z té úděsné zimy. Nando ji po zbytek dne a celou noc objímal v naději, že ji svým teplem zachrání život.

Postupně mu však docházelo, v jak hrozné situaci se ocitli.

Noční teploty v Andách mohly klesnout až na −40 °C. Zatímco byl v kómatu, ostatní utěsnili díry v trupu sněhem a zavazadly, aby si zajistili aspoň nějakou ochranu před vražednými horskými větry. I přesto Nando po procitnutí zjistil, že má oděv přimrzlý ke kůži. Vlasy a rty všech lidí okolo pokrývala bílá jinovatka.

Z trupu se stalo jejich nouzové přístřeší. Spočíval na mohutném ledovci ve vysoké nadmořské výšce, ale při pohledu na okolní hory museli cestující hodně zaklánět hlavy, aby dohlédli na jejich špičky. Řídký vzduch je pálil v plicích a ostré sluneční paprsky způsobovaly puchýře na holé kůži. Sníh na pláni tak zářil, že je oslepoval a způsoboval závratě.

Větší šanci na přežití by měli, kdyby uvízli na moři nebo v pusté poušti, kde je aspoň nějaký život. Ale tak vysoko nemůže žít nic. Žádná zvířata, žádné rostliny. Dělili se o zbytky jídla, které zachránili z kabiny a svých zavazadel. Bylo ho však žalostně málo a brzy došlo úplně.

Den přešel v mrazivou noc a potom zase v den. Pátého dne po havárii se čtyři nejsilnější zachránění rozhodli, že se pokusí najít cestu z údolí ven. Za několik hodin se vrátili zadýchaní, vyčerpaní a skleslí. Je to nemožné, říkali.

Jenomže „nemožné“ není dobré slovo, když se pokoušíte přežít.

*

Osmého dne Nandovi skonala sestra v náruči. Opět se soužil žalem, ale potlačoval slzy.

Pohřbil Susy ve sněhu. Přišel už o všechny své blízké kromě otce, který zůstal v Uruguayi. Nando si potichu slíbil, že tady v té zamrzlé andské pustině nezemře.

Všude okolo byla voda v podobě sněhu. Zpočátku ho trosečníci jedli, avšak brzy to začalo být nesnesitelně bolestivé, neboť ze suchého chladu jim pukaly a krvácely rty. Začali umírat žízní. Pak jeden z nich vymyslel zařízení na výrobu vody – na hliníkový plech navršili hromádku sněhu a nechali ho na slunci roztát.

Ale ani sebevětší množství vody nemohlo zabránit hladovění.

Po týdnu jim totiž došla ubohá zásoba potravin. V takové výšce a zimě potřebuje lidské tělo více živin než na úrovni moře, ale oni je neměli z čeho získávat. Jejich těla začala po krátké době stravovat sama sebe. Potřebovali bílkoviny, bez nich zemřou. Tak to bylo prosté.

Avšak v dané situaci se nabízel už jenom jeden zdroj potravy.

Venku na sněhu ležela těla mrtvých. Teploty trvale pod nulou jejich maso dokonale zakonzervovaly. Nando jako první navrhl, že by je měli začít jíst, aby přežili. Jediná další možnost byla čekat, až si pro ně přijde smrt, a na to nedokázal ani pomyslet.

Začali pilotem.

Čtyři zachránění našli v trupu skleněné střepy a ořezali z pilotovy mrtvoly pruhy masa. Nando si kousek vzal. Byl samozřejmě zmrzlý na kámen a měl podivnou šedobílou barvu.

Držel ho v dlani a hleděl na něj. Někteří kolem si počínali stejně. Jiní už si vložili zmrzlé hrudky lidského masa do úst a s námahou je žvýkali.

Vždyť je to jen maso, řekl si Nando. Nic víc.

Pootevřel rozpraskané rty a položil si je na jazyk.

Nevnímal žádnou chuť. Jen strukturu – bylo tvrdé a šlachovité. Nando několikrát žvýkl a pak ten kus lidského masa spolkl.

Nedostavil se pocit viny. Pouze vztek, že jeho život dospěl až to tohoto bodu. Maso sice nezmírnilo trýznivou bolest z hladu, ale dávalo mu alespoň naději, že by mohli oddalovat smrt, dokud je nenajdou záchranáři.

Teď už po nich jistě pátrají – všechny záchranářské týmy z celé Uruguaye. Nebo snad ne? Určitě tu příšernou dietu nebudou držet dlouho. Jen aby…

Jeden z nich našel ve vraku malé tranzistorové rádio a podařilo se mu ho zprovoznit. A tak se jim den poté, co poprvé ochutnali lidské maso, podařilo naladit zprávy.

Dozvěděli se přesně to, co slyšet nechtěli. Pátrání po nich bylo mezitím odvoláno. V horách prý panují příliš nebezpečné podmínky. Šance, že by neštěstí někdo přežil, se rovnaly nule.

*

„Dýchej,“ povzbuzovali se navzájem, když se jich začalo zmocňovat zoufalství. „Pokud dýcháš, znamená to, že žiješ.“

Jenomže teď už všechny naděje na záchranu pohasly. Hlavou se jim honily myšlenky, kolik nádechů jim ještě zbývá.

Hory přitom měly v zásobě ještě pár dalších hrůz. Ta další přišla v podobě noční laviny. Náhle propukla zimní bouře a přes trup letadla se valily tuny sněhu. Pochopitelně si našel cestu i dovnitř a zasypal Nanda a další nešťastníky. Šest se jich pod ledovou pokrývkou udusilo.

Nando později vzpomínal, že si připadal, jako kdyby uvízl v ponorce na mořském dně. Na obloze běsnila bouře, a tak se nikdo neodvážil ven. Neměli ponětí, kolik sněhu se nad nimi navršilo. Bylo docela dobře možné, že se jejich obydlí proměnilo v ledový hrob.

Zařízení na rozpouštění vody nefungovalo, protože k nim do té kobky nemohlo slunce. A jedinou možnou potravu teď představovala těla lidí, již právě dodýchali.

Předtím se na to museli dívat jenom ti, kdo mrtvoly rozřezávali. Ale když se teď pár statečných pustilo do porcování, viděli to všichni ostatní. A protože toto maso nevysušilo slunce, dalo se očekávat, že bude chutnat úplně jinak. Nebylo tvrdé a suché, ale rozměklé a mastné.

Syrové.

Mokré.

Prosakovala z něj krev a bylo plné hrudkovitých chrupavek. A rozhodně nepostrádalo chuť. Nando i všichni ostatní se museli hodně přemáhat, aby se nedávili, když to nepoddajné maso polykali, obklopeni dráždivým, odporným pachem hnijícího lidského tuku a tkání.

*

Vánice skončila. Zachráněným trvalo osm dní, než se napadaným sněhem prohrabali ven.

Věděli, že v oddělené ocasní části letadla jsou nějaké baterie, s nimiž by snad mohli zprovoznit palubní vysílačku a zavolat pomoc. Nando se třemi společníky se několik namáhavých, vyčerpávajících hodin plahočil zmrzlým sněhem a nakonec baterie našli. V následujících dnech se pokoušeli vysílačku opravit, ale nepodařilo se.

Místo havárie zatím vypadalo čím dál tím otřesněji.

Přeživší trosečníci se omezovali na malé proužky masa z těl mrtvých společníků. Někteří to prý odmítali, ale podle dochovaných zpráv na ten nápad většina lidí přistoupila, když si uvědomili, že jinou možnost nemají. A jak času přibývalo, brutální realita jejich jídelníčku byla stále patrnější.

Všude kolem se povalovaly lidské kosti. Amputované ruce a nohy, z nichž ještě nesnědli všechno maso, se vršily u vchodu do trupu – odpudivá, ale zato snadno přístupná spižírna. Velké kusy lidského sádla rozprostřeli po letadle, aby se usušilo na slunci. Kromě masa začali jíst i vnitřnosti. Ledviny. Játra. Srdce. Plíce. Dokonce mrtvým rozbíjeli lebky a vybírali z nich mozky. Ve sněhu ležely proražené, prázdné hlavy.

Dvě mrtvá těla však stále zůstávala nedotčená. Z úcty k Nandovi nechávali mrtvoly jeho matky a sestry na pokoji. Nando však věděl, že tam takhle nemohou zůstat dlouho. Přijde čas, kdy pud sebezáchovy zvítězí nad úctou. Než ale bude nucen sníst členy své vlastní rodiny, musí udělat všechno pro to, aby sehnal pomoc. Musí se utkat s horou.

Věděl, že při tom pokusu pravděpodobně zemře. Ale pořád to byla lepší varianta než neudělat vůbec nic.

*

Jejich pobyt v izolaci trval už šedesát dní, když se Nando se dvěma druhy – Robertem a Tintinem – rozhodli vyhledat pomoc. Žádná cesta dolů z jejich kotliny nevedla. Mohli se dát jen nahoru. To však ještě nevěděli, že se chystají zdolat jeden z nejvyšších andských vrcholů, ohromný štít, který se zvedal téměř 5100 metrů nad hladinu moře.

I zkušení horolezci by si takovouhle expedici dvakrát rozmysleli. A určitě by na ni nevyráželi po šedesáti dnech hladovění, bez vybavení určeného pro extrémní horolezectví.

Nando a jeho stateční společníci neměli žádné mačky, cepíny ani oblečení do chladného počasí. Měli jen kolekci svršků, které posbírali z kufrů ve vraku, a kolena se jim podlamovala následkem podvýživy, žízně, vyčerpání a podchlazení. Nikdy před tím nikdo z nich žádnou horu nezlezl. A netrvalo ani příliš dlouho, než se v plném světle projevila Nandova nezkušenost.

Pokud jste nikdy netrpěli výškovou nemocí, nedovedete si vůbec představit, jaké to je. Máte pocit, že se vám bolestí rozskočí hlava. Sotva se držíte na nohou a trpíte závratěmi a hroznou únavou. Když se odvážíte příliš vysoko, riskujete poškození mozku a smrt. Říká se, že ve velkých výškách by převýšení nemělo činit víc než tři sta metrů za den, abyste se pokaždé stačili aklimatizovat.

Nando a jeho přátelé nic z toho nevěděli. Během prvního dopoledne vylezli o šest set metrů výš. Jak se jejich těla pokoušela šetřit s kyslíkem, zhoustla jim krev. Dostavila se hyperventilace, zrychlené, překotné dýchání spojené s pocitem nedostatku vzduchu, a dehydratace.

Avšak oni šli pořád dál.

Živili se jen zbytky lidského masa, které ořezali ze svých mrtvých přátel a nacpali si ho do staré ponožky. Jenže kanibalismus je teď tížil ze všeho nejmíň. Největším problémem byl kolosální úkol, který je čekal.

Ve své nezkušenosti si na svazích vybírali ty nejobtížnější cesty. Nando šel v čele a musel se takříkajíc za pochodu učit horolezeckým dovednostem – nacházet trasy na neskutečně strmých svazích pokrytých ledem, vyhýbat se vražedným kuloárům a traverzovat po kluzkých římsách, tenkých jako břitva. Když narazili na absolutně kolmou skalní stěnu, vysokou několik desítek metrů, Nando neustoupil. Naopak. Našel si klacek s ostrým hrotem a vytesal si v ní schody až úplně nahoru.

V noci spadla teplota tak nízko, že jim zmrzla voda v láhvi a roztrhla ji. Ani během dne se nepřestali klepat nelidskou zimou a totálním vyčerpáním. Navzdory všemu vylezli až na vrchol hory, avšak kruté Andy jim zasadily další ránu. Nando čekal, že nahoře uvidí za horský předěl. Když se však v té neuvěřitelné výšce rozhlédl, na všech stranách, kam až oko dohlédlo, je obklopovaly jen další štíty.

Žádná zeleň.

Žádná civilizace.

Žádná pomoc.

Nic než sníh, led a skály.

Když bojujete o přežití, musíte mít pevnou morálku, ta je prostě vším. A Nando, i přes všechno zklamání, si nedovolil klesnout na duchu.

Všiml si dvou nižších hor, jejichž vrcholy nebyly pokryté ledem. Nemohlo by to být dobré znamení? Nemohly by označovat konec horského pásma? Odhadem však určil, že je od nich dělí osmdesát kilometrů. A oni s sebou neměli dost lidského masa na to, aby mohli společně pokračovat v cestě. A tak poslali nejslabšího člena, Tintina, zpátky do tábora. Dál půjdou jen Nando s Robertem. Tintinovi trvalo pouhou hodinu, než se spustil zpět za svými přáteli, kteří zůstali v havarovaném trupu.

Nando a Roberto nyní sestupovali dolů směrem k mrakům, vydaní na milost nejen drsné hoře, ale také zemské tíži. Nando každou chvíli upadl a kutálel se po nějaké zledovatělé stěně. Jeho vyzáblé a oslabené tělo bylo potlučené a samá modřina. Přesto šli s Robertem dál, silou vůle kladli nohy před sebe, navzdory únavě a šíleným mukám.

Jak ztráceli výšku, teplota stoupala a lidské maso, které nesli v ponožce, začalo rozmrzat a hnít. Obklopoval je odporný zápach a postupně zjišťovali, že maso už se nedá jíst. Pokud v dohledné době nenarazí na pomoc, padnou vyčerpáním a umřou.

Devátého dne jejich strastiplné cesty horami se však štěstí konečně přiklonilo  na jejich stranu.

Uviděli člověka.

Desátého dne jim ten člověk přivedl pomoc.

A přinesl i zásoby. Nando a Roberto snědli své první teplé jídlo, „jídlo nelidského původu“, po sedmdesáti dvou dnech. A hlavně sdělili místní policii zprávu, kvůli níž se trmáceli přes Andy. „Pocházíme z letadla, které se zřítilo do hor… V jeho trupu stále čeká čtrnáct zraněných lidí.“

A tak 22. a 23. prosince, díky Nandově a Robertově neuvěřitelné odvaze a železnému odhodlání, právě před Vánoci, přiletěla helikoptéra, vyzvedla zbylé zachráněné a odvezla je do bezpečí.

Ze čtyřiceti pěti pasažérů toho příšerného letu jich přežilo šestnáct. Nejúžasnější na tom je, že k další úmrtím už nedošlo.

*

Mnoho lidí si vyslechne příběh Nanda Parrada a jeho zoufalých druhů a nevidí v tom nic jiného než úděsnou historku o lidském kanibalismu. Někteří je dokonce kritizují za to, jaké učinili rozhodnutí.

Jenomže jsou úplně vedle.

Bylo to v jedné z nejtemnějších chvil, kdy spolu zachránění uzavřeli pakt. Pokud někdo z nich zemře, dává svolení ostatním, aby jeho tělo snědli. Věděli to všichni. Když tedy jedli maso ze svých mrtvých druhů, neprokazovali tím neúctu k lidskému životu. Naopak dávali najevo, jak je vzácný. Tak vzácný, že byli ochotni učinit cokoli, aby ho zachránili, přestože kruté hory se jim ho pokoušely za každou cenu vzít.

Přeživší letu 571 prokázali mimořádnou kuráž, důvtip a myslím, že i důstojnost. Potvrdili fakt, který je starý jako život sám: když kolem obchází smrt, většina lidí reaguje tak, že se odmítnou vzdát a nechat ji zvítězit.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

ÚVOD

NANDO PARRADO: CHUŤ LIDSKÉHO MASA