STAR TREK: TYPHON PACT

ZERO SUM GAME

Copyright © 2010 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2020 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2020 for Cover art by Jakub Schejbal

Copyright © 2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6876-7

Marcovi a Margaret:

Díky za všechno

HISTORIKOVA POZNÁMKA

Tento příběh se odehrává během roku 2382, více než rok po událostech popsaných v trilogii Star Trek: Volání osudu a přibližně tři roky po událostech filmu Star Trek: Nemesis.

Ve válce není vítězů.

Neville Chamberlain

v projevu z roku 1938

DUBEN 2382

1

„Poplach, vetřelec! Zajistěte všechny paluby! Nejedná se o cvičení!“

Varování se neustále opakovalo a jako ozvěna se neslo chodbami velitelského oddělení doků Utopia Planitia. Od panelů na stěnách se odrážela červená světla a začaly se uzavírat nouzové přepážky, které jednotlivé části vesmírné stanice neprodyšně oddělily.

Praporčík Fyyl se snažil kakofonii hlučných klaxonů nevnímat, když s fázerem v ruce utíkal ke svému stanovišti. Byl to útok? Fyyl netušil, co se děje. Tento vychrtlý mladý Bolian absolvoval Akademii Hvězdné flotily před necelým rokem a až doteď si gratuloval, jaké měl štěstí, že jej převeleli k bezpečnostní jednotce stanice na oběžné dráze Marsu, na jednu z nejbezpečnějších pozic v celé Federaci.

Nyní se však ocitl v centru dění – na posledním místě, kde si přál být.

Doklopýtal až k dotykovému panelu. Roztřesenými prsty zadal bezpečnostní kód, potvrdil, že je jeho sekce zabezpečená, a vyžádal si další rozkazy. Na displeji se objevilo několik oken se schématy. Jednotlivé sekce stanice se aktualizovaly a přepínaly ze žlutých na zelené podle toho, jak se postupně ohlašovali palubní důstojníci a hlídkující bezpečnostní personál, k němuž patřil i Fyyl. Několik sekcí náhle změnilo barvu na červenou a velitel bezpečnosti všem svým týmům nařídil pátrat po vetřelci.

A je to tady, pomyslel si Fyyl, když běžel od panelu k nejbližší křižovatce.

Díky citlivé senzorové síti stanice se vzduchotěsný průlez uzlu před ním odsunul, aby se okamžitě uzavřel, jakmile Fyyl proklouzl do další sekce. Průzory lemujícími všechny spojovací tunely mohl sledovat ostatní členy bezpečnosti, jak běží k centrálnímu staničnímu prstenci.

Musel přimhouřit oči před ostrým zábleskem fázerových paprsků, které náhle prořízly vzduch, a jakmile proskočil dalším průchodem do epicentra palby, připravil se na nejhorší. Přitiskl se ke stěně a několikrát rychle vypálil stejným směrem, kterým pálili i ostatní příslušníci Flotily. Skrz kouř a odražené paprsky nedokázal nic zahlédnout.

Když kolem Fyyla prolétly modré elektrické výboje mířící kamsi za něj, rychle se skrčil. Dva z jeho kolegů se sesuli na podlahu; oči měli otevřené, avšak bez života, končetiny roztažené ve výmluvné pozici mrtvého. Srdce bilo Fyylovi ostošest. Oplácel palbu zakouřené temnotě a spoléhal při tom na svůj výcvik, který se ukázal být silnější než instinkt nabádající ho utéct a skrýt se. O pár metrů před ním problikávalo varovné červené světlo, viditelné i přes hustou šedou mlhu.

Kdosi za ním vykřikl: „Ústup!“

Vyděšený Fyyl zakopl o vlastní nohy a ze všech sil se snažil nebezpečí utéct.

Pak se chodba rozzářila intenzitou hodnou slunce a pohltila Fyyla a všechno kolem něj ve spalujícím záblesku.

„Uvnitř stanice došlo k výbuchu,“ prohlásila poručík Vixia, poloviční Delťanka a operační důstojnice U.S.S. Sparrow. „Uniká jim vzduch.“

Komandér Evan Granger se ve velitelském křesle naklonil dopředu, aby zahlédl výpary řinoucí se ze zubaté rány v trupu velitelského modulu. „Vyhlaste poplach. Pokud se jim nepodaří protržení zacelit do dvaceti sekund, připravte se uzavřít je silovým polem z našeho generátoru štítů.“

Ve vesmírných docích kolem desítky let staré stanice se vznášelo zhruba dvacet rozestavěných hvězdných lodí, či spíš jejich prázdné schránky, které na svůj den teprve čekaly. Pod nimi se táhla tmavá křivka povrchu Marsu, jehož tvář posetá krátery zářila drobnými tečkami měst.

„Jexi, máte nějaké podrobnosti?“ otočil se Granger na svého taktického důstojníka.

„Zatím ne,“ odpověděl mu mladý Bajoran. Stiskl tlačítka na své konzoli. „Z nitra stanice zaznamenávám čilou komunikaci. Zdá se, že vetřelec je stále naživu a v pohybu.“

„Připravte vlečný paprsek. Přichystejte se chytit jakoukoli loď nebo únikový modul, který bez povolení opustí stanici.“

„Rozkaz.“ Jex začal na své konzoli zadávat nové příkazy, pak náhle přestal a zděšením ztuhl. „Uvnitř stanice došlo k další explozi.“

Granger se zadíval na hlavní obrazovku. Než se mladý velitel Sparrowa stihl Jexe zeptat na podrobnosti, spatřil vše, co potřeboval vědět: rozsáhlý požár protrhl jádro na spodní straně stanice a k malému hlídkovému plavidlu se hrnula karmínová ohnivá koule.

„Úhybné manévry!“ vykřikl Granger a sevřel v očekávání nárazu opěrky křesla. „Veškerou energii do štítů!“ Sotva rozkaz vyslovil, Sparrowem otřásl náraz. Na několik sekund protažených strachem a adrenalinem neviděl na obrazovce nic kromě statického rušení a záplavy pekelných plamenů; neslyšel nic s výjimkou hlubokého hromového dunění na trupu lodi.

Otřesy ustaly a v tichu, které následovalo, dokázal Granger zaslechnout každý zvuk, který můstek vydával: tiché pípání potvrzovacích tónů, téměř neslyšné bručení impulzního pohonu skrytého v nitru lodi pod nimi a bzukot ventilátorů.

„Hlášení o škodách,“ nařídil. „Jexi, máme raněné?“

„Ne, pane. Všechny paluby jsou zajištěny.“

Od operačního se otočila Vixia.

„Štíty drží, pane.“

„Jexi, zavolejte stanici, ověřte, zda potřebuje zdravotníky či techniky. A zjistěte, co se sakra stalo.“

Granger se opět posadil do křesla, nebyl si však jistý, zda jemu či jeho posádce někdy někdo poví, co se právě událo, ale když sledoval, jak stanice i nadále hoří, možná to doopravdy ani vědět nechtěl.

„Opravdu chci vědět, co se právě na Utopii Planitia odehrálo?“

Řečnická otázka z úst Leonarda Jamese Akaara se odrazila od stěn admirálovy kanceláře v nejvyšším patře velitelství Hvězdné flotily a následovalo ji pouze bolestné ticho, které nikdo z půltuctu admirálových kolegů očividně nechtěl přerušit.

Pak Akaarovu pozornost přilákalo neznatelné, tiché zakašlání. Obrátil pohled na admirála Alynnu Nechayevovou, štíhlou pozemšťanku středního věku, v jejíchž blonďatých vlasech během měsíců následujících po loňské borgské invazi začaly přibývat stříbřité prameny. „Předběžná hlášení naznačují,“ pronesla s naučeným klidem politické veteránky, „že velitelství loděnice bylo sabotováno diverzní taktikou ve snaze zakrýt krádež tajných informací z hlavního počítače.“

Admirálové v místnosti si vyměnili chmurné pohledy. Akaar vstal z křesla a obešel je, aby si uspořádal myšlenky. Jeho široká hruď a ramena si proklestily cestu řadou vlajkových důstojníků Flotily, které zdaleka převyšoval, a postavil se přímo před Nechayevovou. Elegantní žena se nehnula z místa a jen zaklonila hlavu, aby mu pohlédla do tváře, když se jí zeptal: „Co ukradli?“

„Schémata proudového pohonu.“

Akaar sevřel čelisti. Vzdychl. „Všichni ostatní odchod.“

Nechayevová zůstala stát s rukama založenýma za zády, zatímco ostatní admirálové opouštěli místnost. Když se za posledním z nich zavřely dveře, Akaar se dotázal: „Kolik toho zatím víme s jistotou?“

„Ne tolik, kolik bychom si přáli,“ odvětila Nechayevová. „Jsme si poměrně jistí, že špionem byl civilní inženýr jménem Kazren. Podle spisu patří k druhu zvanému ‘Dessevové’, ale očividně byl jeho prvním zástupcem, kterého jsme kdy potkali. Za použití odcizených kódů a specializovaných nástrojů, které oklamaly biometrické senzory, získal přístup k hlavnímu počítači velitelského stanoviště Utopie Planitia ve čtrnáct třicet jedna.“

Přistoupila k nástěnnému dotykovému panelu a vyhledala několik posledních tajných hlášení z hlavní loděnice Flotily.

„První výbuch, který vyvolal, mu pomohl vyhnout se dopadení, zatímco vysílal signál lokátoru. Druhá exploze byla podle všeho naplánována, aby oslabila štíty stanice a utajila jeho přenos.“

Akaar se posadil zpět do křesla. „Přenos kam?“ zeptal se.

Nechayevová vyvolala nová schémata a grafy.

„Podle senzorů stanice a její hlídkové lodi Sparrow se poblíž nacházela maskovaná romulanská loď, která Kazrena vyzvedla.“

„Jak dokázala maskovaná loď proniknout obrannou linií?“

„Vůbec jsme netušili, že by Romulané měli podobnou technologii.“ Nechayevová ukázala na zvýrazněnou část grafu. „Podle těchto údajů bych řekla, že zavedli do aktivní služby fázové maskování.“

Akaar se zachmuřil. „Pokud je tomu tak, budou se moct prohánět po Federaci, jak se jim zlíbí.“

„Vím,“ přikývla, „ale právě teď čelíme většímu problému. Pokud se Typhonskému paktu podaří vybudovat vlastní verzi proudového pohonu, přijdeme o jedinou taktickou výhodu, která nám ještě zbyla – a spolu s ní o naději, že se tato studená válka nezvrhne ve válku skutečnou.“

V té chvíli Akaar pochopil, proč Edward Jellico, jeho přímý předchůdce na pozici nejvyššího velitele Hvězdné flotily, vždycky vypadal, jako by trpěl permanentní migrénou. Promnul si spánky, jimiž tepala neustávající bolest, a zasmušile pronesl: „Prosím, nechte mě o samotě, Alynno... Musím zavolat prezidentce.“

2

Prezidentka Nanietta Bacco si promnula oči, aby zahnala spánek, a položila ministryni obrany otázku: „Je to tak zlé, jak tvrdí Flotila, anebo admirálové jen přehánějí?“

„Nemyslím, že by přeháněli, pokud jde o hrozbu, paní prezidentko,“ odvětila Raisa Šostakova, malá, ale svalnatá žena, která vyrostla na planetě s vysokou gravitací. „Jinak bych nestála ve vaší ložnici ve tři ráno a nebudila vás z hlubokého spánku.“

„Nechte si to, Raiso,“ opáčila Bacco. „Hluboký spánek jsem nezažila od chvíle, kdy jsem složila přísahu.“ Vstala a zavázala si pásek županu. Ode dveří se ozval zvonek a ohlásil dalšího příchozího. „Dále.“

Dveře se otevřely. Dovnitř se vřítila Esperanza Piñierová, ředitelka prezidentčiny kanceláře, a za ní pospíchal šéf Bezpečnostní agentury Federace, vytáhlý, avšak důstojně vyhlížející Zakdorn jménem Rujat Suwadi. Zatímco kolem Esperanziných hnědých očí se tvořily mohutné tmavé kruhy, bělovlasý Suwadi kráčel rázně a sebevědomě, tím však na nevyspanou hlavu Federace přílišný dojem neudělal. „Omlouváme se za zpoždění,“ popadala Piñierová dech. Odhrnula si z očí upocenou loknu hnědých vlasů a dodala: „Transportní síť je kvůli ochranným opatřením stále omezená.“

„Chápu,“ rychle přikývla Bacco. „Raisa mě o útoku na Marsu informovala. Víme už s jistotou, kdo nás napadl?“

Piñierová se zadívala na Suwadiho, ten odpověděl: „S naprostou jistotou ne, paní prezidentko. Ale většina získaných důkazů napovídá, že špionovi pomohla k útěku romulanská loď.“

Šostakova doplnila: „Nařídila jsem Hvězdné flotile, aby posílila hlídky podél hranic s Romulanským hvězdným impériem. Pokud jsou do toho zapleteni–“

„Pak se ta loď může uchýlit na kterýkoli z desítek světů Typhonského paktu,“ přerušil ji Suwadi.

Piñierová si všimla prezidentčina ostrého pohledu a pochopila jej jako pobídku, aby položila Suwadimu otázku: „Jaká je pravděpodobnost, že je do toho zapletený Typhonský pakt?“

„Velmi velká,“ prohlásil Suwadi sebejistě. „Jde o jedinou mocnost v této oblasti s dostatečnými důvody a zdroji, která by byla schopná podobný čin spáchat.“

„O které víme,“ namítla Šostakova, očividně se nechtěla jen tak vzdát. Její poznámka Suwadiho zjevně popudila.

„To zřejmě ano,“ stočil k ní zrak. „Asi by nebylo možné spekulovat o schopnostech bytostí, které ani neznáme, že?“

Aby zabránila zcela zbytečnému sváru mezi šéfem rozvědky a ministryní obrany, Bacco konstatovala:

„V celém průniku skutečně sehrála roli neznámá bytost. K jakému druhu ten špeh patřil?“

Piñierová vylovila z kapsy kabátu padd a shlédla na jeho obrazovku. „Admirál Akaar tvrdí, že se špion označoval za ‘Desseva’. Kdo ví, co je to vlastně zač.“ Pohlédla na Suwadiho a přimhouřila na něj oči. „Slyšel jste vy někdy o tomto druhu?“

Suwadi našpulil rty a ušklíbl se. „Ne. Osobně si myslím, že žádný takový druh ani neexistuje. Je velmi pravděpodobné, že vetřelec o svém původu lhal ve všech ohledech – od vlastního jména po místo narození.“ Vzdychl. „Na našich stanicích s vysokým zabezpečením platí pro civilní zaměstnance samozřejmě přísné prověrky.“

Bacco zapřemýšlela, zda by se považovalo za nepolitické chování, kdyby teď dala Zakdornovi pohlavek. „Opravdu? A víte to jistě?“ Zadívala se upřeně na ředitelku své kanceláře. „Esperanzo, nařiďte úplnou prověrku veškerého personálu na základnách vyžadujících pověření pět a výše – u členů Flotily i civilistů.“

„Jistě, paní prezidentko.“

„Suwadi, chci od vás vědět, co děláte teď, když už je stáj v plamenech a koně nám utekli. Pátráme po ztracených plánech? Zjišťujeme špionův původ? Povězte mi, že tu jen nestojíte a nenaparujete se.“

Ředitel rozvědky se podivně zhoupl zezadu dopředu a odpověděl: „Kontaktoval jsem své protějšky v rozvědce Hvězdné flotily, které podle všeho zahájily pátrání po špehovi známém pod jménem Kazren. Pokud jde o vysledování plánů–“

„Nechte mě hádat,“ přerušila ho Bacco. „Hvězdná flotila se pustila i do téhle věci?“ Nasupeně vydechla a zavrtěla hlavou. „Koukám, že armáda za nás musí vyřešit všechno. Můžete jít, pane Suwadi. Zavolám, když bude třeba.“ Suwadi jen stál a překvapeně mrkal, čelisti se mu pohybovaly, ale z úst mu nic nevycházelo. Bacco ho pobídla: „Řekla jsem, že můžete jít.“

Vykázaný Suwadi prezidentce pokývl, o tři kroky couvl a rychle se vzdálil. Když se za ním zavřely dveře, Bacco zaměřila pozornost na Piñierovou. „Jak to předložíme médiím?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2