Přeložila Pavlína Zagolová

HOUSE OF SALT AND SORROW

Text copyright © 2019 by Erin A. Craig

Jacket art copyright © 2019 by Vault49

All rights reserved.

Translation © Pavlína Zagolová, 2020

ISBN 978-80-242-7024-1

S láskou věnováno mým prarodičům Phoebe a Walterovi, kteří vždycky říkali, že jednou napíšu knihu. Jsem tak ráda, že jste měli pravdu.

1

SVĚTLO SVÍCÍ SE ODRÁŽELO OD SESTŘINA STŘÍBRNÉHO řetízku s kotvou. Tak ošklivý šperk by si na sebe Eulalie sama nikdy nevzala. Milovala jednoduché zlaté kousky nebo ty extravagantní s diamanty, které přiléhaly těsně ke krku. Ne… tohle. Musel ho pro ni vybrat tatínek. Sáhla jsem po svém vlastním náhrdelníku z černých perel a chtěla jí nabídnout něco vkusnějšího, ale než se mi jej podařilo odepnout, pohřební zřízenci už rakev zavřeli.

„Tímto my, Solný lid, vracíme toto tělo moři,“ zarecitoval zpěvným hlasem vrchní takler a dřevěná schránka zajela hluboko dolů do čekající krypty.

Snažila jsem se nevšímat si řídkého mechu, který ze všech stran prorostl vnitřek zející krypty a hrozil ji celou strávit. Snažila jsem se nemyslet ani na to, že sestru – která byla ještě před pár dny živá, zdravá a dýchala – teď ukládáme k poslednímu odpočinku. Snažila jsem se nepředstavovat si, jak dno rakve nasává vlhkost a slanou vodu, puká vedví a tělo Eulalie odevzdává hlubině pod naším rodinným mauzoleem.

Místo toho jsem se snažila plakat.

Bylo mi jasné, že se to ode mě očekává, ale zároveň jsem věděla, že slzy jen tak nepřijdou. Spíše jsem je čekala později večer, až půjdu kolem jejího pokoje a uvidím její zrcadlovou stěnu celou zahalenou do černé. Eulalie měla spoustu zrcadel.

Eulalie.

Ze všech mých sester byla nejhezčí. Její růžové rty navěky ztuhly v úsměvu. Měla ráda legraci, a když ji něco pobavilo, její pronikavě zelené oči šibalsky zamrkaly. O její pozornost se přetahovaly celé zástupy nápadníků, a to dokonce ještě předtím, než se stala nejstarší z Thaumasových dcer a tou, která zdědí veškeré tatínkovo jmění.

„Ze soli jsme zrozeni, se solí žijeme a v sůl se zase obrátíme,“ pokračoval vrchní takler.

„V sůl se obrátíme,“ zopakovali smuteční hosté.

Zatímco tatínek vyrazil položit ke kryptě dva zlaťáky jako úlitbu Pontovi za to, že sestru moře přijme zpět do Saliny, já se odvážila rozhlédnout kolem. Mauzoleum bylo plné hostů v nejvybranějších oděvech z vlny a krepu, z nichž mnozí dříve patřili do zástupu Eulaliiných nápadníků. Pohled na tolik zdrcených mladých mužů, kteří ji přišli oplakávat, by ji určitě potěšil.

„Annaleigh,“ zašeptala Camille a strčila do mě.

„V sůl se obrátíme,“ zamumlala jsem a na oko si otřela neexistující slzy kapesníkem.

Palčivě jsem si uvědomovala, že tatínek by pro to pochopení neměl. Sám měl oči zalité slzami a nos červený, když před shromážděné předstoupil vrchní takler s kalichem lemovaným lasturami a plným mořské vody. Jeho obsah pak prudkým pohybem vylil na Eulaliinu rakev v kryptě, a ceremoniálně tak započal její rozklad. Poté uhasil svíce lemující vstup do hrobky, čímž obřad ukončil.

Tatínek se otočil na početné smuteční hosty. Tmavé vlasy měl prokvetlé šedinami, kterých jsem si předchozí den ještě nevšimla.

„Děkuji, že jste přišli zavzpomínat na mou dceru Eulalii.“ Jeho hlas, obyčejně pevný a burácivý, zvyklý promlouvat před lordy u dvora, se mu nejistě zlomil. „Já a celá má rodina vás zveme na panství Highmoor na oslavu jejího života. Budeme hodovat a pít a…“ Odkašlal si. Zněl spíše jako koktavý úředníček než jako devatenáctý vévoda Salannských ostrovů. „Vím, jak moc by pro Eulalii vaše přítomnost znamenala.“

Svou řeč zakončil pokývnutím hlavy a jeho tvář se proměnila v masku bez emocí. Nejradši bych ho šla utěšit, ale po jeho boku už stála Morella, má nevlastní matka, a držela ho za ruku. Byli svoji teprve pár měsíců a stále se měli těšit prosluněným dnům plným opojení z čerstvého manželského svazku.

Morella byla v mauzoleu Thaumasovy rodiny poprvé a já přemítala, zda ji pátravý pohled sochy, jež vznikla na památku mé zemřelé matky, zneklidňuje. Sochař, který do studeného šedého mramoru maminčinu podobiznu vytesal, použil jako předlohu portrét z jejího svatebního dne – mládí z ní sálalo na všechny strany. I když bylo její tělo navráceno moři před mnoha lety, stále jsem její hrobku téměř každý týden navštěvovala, svěřovala jí, co nového se událo, a předstírala, že mě poslouchá.

Maminčina socha se tyčila do výšky, odkud shlížela na celé mauzoleum včetně hrobek mých sester. Avina byla zdobena růžemi; jejími oblíbenými květinami. Během léta bývala obsypána velikými růžovými květy, ne nepodobnými morovým puchýřům, které ji připravily o život v pouhých osmnácti letech.

O rok později se k ní připojila Octavia. Její polámané tělo s údy pokřivenými do nepřirozených úhlů se našlo v knihovně u paty dlouhého žebříku. Místo jejího odpočinku zdobila otevřená kniha doplněná citátem ve vaipaniánštině, jazyce, v němž jsem se nikdy číst nenaučila.

Naše rodina již zažila tolik tragických událostí, že smrt sestry Elizabeth se zdála být téměř nevyhnutelnou. Našli ji utopenou ve vaně; vznášela se ve vodě jako kus naplaveného dříví, celá rozmočená a pobledlá. Řeči se z panství Highmoor šířily do vesnic na sousedních ostrovech, pomocné kuchařky je šeptaly pacholkům ve stájích a dál putovaly od prodejců ryb k jejich ženám, které jimi strašily nezbedné děti. Někdo říkal, že to byla sebevražda. Mnozí však věřili, že jsme prokletí.

Elizabeth měla na místě svého posledního odpočinku sochu ptáka. Měla to být holubice, ale vinou špatných proporcí vypadala spíše jako racek. Pro Elizabeth, která vždy toužila odpoutat se od země a vyletět z hnízda, to byla příhodná pocta.

Jakou sochou asi uctí Eulalii?

Původně nás byl tucet, byly jsme Thaumasova dvanáctka. Teď nás zbylo méně, v řadě jsem stála jen já a mých sedm sester. Nemohla jsem si pomoct a napadlo mě, jestli na těch zlověstných povídačkách přece jen nebude něco pravdy. Třeba jsme něčím rozhněvaly bohy? Co když se na naši rodinu snesl temný mrak, který nás jednu po druhé zahubí? Nebo snad opravdu šlo jen o řadu strašlivých, nešťastných náhod?

Po obřadu se dal dav do pohybu a lidé se míhali kolem nás. Smuteční hosté nám přiškrceným hlasem kondolovali a já si všimla, že si dávají záležet, aby se k nám nedostali moc blízko. Možná se jen ostýchali kvůli našemu postavení. Nebo že by se báli, že něco z naší smůly ulpí i na nich? Chtěla jsem to přičíst pověrčivým řečem prosťáčků z vesnice, když vtom ke mně přistoupila naše vzdálená teta. Ústa měla stažená do napjatého úsměvu a v očích jí hrála ta samá špatně skrývaná otázka, jako všem ostatním:

Která z nás je na řadě?

2

ZATÍMCO VŠICHNI ZAMÍŘILI NA HOSTINU, JÁ V MAUZOLEU zůstala, abych se mohla s Eulalií rozloučit o samotě bez všetečných pohledů přítomných. Vrchní takler, který svou úlohu už splnil, vzal svůj kalich, svíce, slanou vodu i zlaté mince mého otce. Než se však vydal po pěšině vedoucí na pobřeží zpět do své poustevny na nejsevernějším cípu ostrova Selkirk, zastavil se přede mnou. Sledovala jsem, jak sloužící zapečeťují vstup do hrobky, vrší na ústí krypty cihly s hustě namíchanou maltou, které našim zrakům vířící hlubinu opět skryjí.

Vrchní takler pozvedl ruku v gestu, které na první pohled vypadalo jako požehnání, prsty však měl zvláštně zkroucené, spíše jako by žádal o ochranu.

Sám pro sebe.

Přede mnou.

Poté, co dav lidí kryptu opustil, se vzduch ochladil a obklopil mě jako druhý plášť. Mauzoleem se stále nesla nepříjemně nasládlá vůně kadidla, ale ani ta nemohla přebít ostrý pach soli. Na ostrově nebylo jediné místo, kde by nešlo cítit moře.

Sloužící se zafuněním vyzdvihli na své místo poslední cihlu a hučení vody utichlo.

Byla jsem sama.

Krypta byla vlastně docela obyčejnou jeskyní výjimečnou jen tím, že pod ní teče řeka, jejíž sladká voda odnášela těla zemřelých z rodu Thaumasů do moře. Každá generace nějak přispěla k její výzdobě; někdo zajistil opracování kamene rodového pohřebiště, jiní zkrášlili strop umně vyvedenou nástěnnou malbou noční oblohy. Děti z Thaumasova rodu se jednotlivá souhvězdí naučily rozeznávat dříve, než do ruky vůbec vzaly knihu. Můj pra-pradědeček začal stavět první hrobky.

Když jsme se loučili s Elizabeth – jejíž pohřeb byl o to ponuřejší, že vrchní takler jen chabě skrýval, jak odsuzuje sebevraždy – krátila jsem si čas počítáním plaket a soch zdobících jeskyni. Jak dlouho asi potrvá, než hrobky tohle posvátné místo zcela zaplní a pro živé už nezbude místo? Já po smrti žádnou památeční sochu nechtěla. Byl snad věčný spánek pratety Clarette díky pomyšlení, že k její bustě budou vzhlížet celé generace Thaumasů, klidnější?

O tom jsem pochybovala. Mně by stačilo, kdyby mě vystrčili na moře a mé tělo vrátili soli.

„Dnes tady bylo tolik mladých mužů,“ řekla jsem a poklekla k ještě mokré zídce.

Upřímně jsem se divila, proč se s jejím stavěním vůbec obtěžovali. Kolik času asi stihne uplynout, než kryptu opět otevřou, aby dovnitř uložili další z mých sester?

„Sebastian a Stephan, bratři Fitzgeraldovi. Henry. Předák z Vasy. A taky Edgar.“

Byl to zvláštní pocit, vést s Eulalií tak jednostrannou konverzaci. Obyčejně jí bylo všude plno a nikdy neseděla v koutě. Dokázala vyprávět tak fantastické a neotřelé příběhy, že jí posluchači doslova viseli na rtech.

„Myslím, že ze všech smutečních hostů právě oni ronili největší slzy. Měla jsi s někým z nich té noci tajné dostaveníčko?“

Odmlčela jsem se a představila si Eulalii, jak se prochází po útesu, vítr se opírá do její noční košile s krajkami a stužkami a její alabastrově bílá pleť ve světle měsíce v úplňku získává namodralý nádech. Sestra by si dala záležet, aby jí to při tajné schůzce s milencem obzvláště slušelo.

Rybáři, kteří našli její tělo roztříštěné dole na skalách, si nejprve mysleli, že je to delfín, který uvízl na suchu. Doufala jsem, že pokud opravdu existuje posmrtný život, Eulalie se to nikdy nedozví. Pro její marnivost by to byla těžká rána.

„Zakopla jsi snad?“ Má slova se jeskyní nesla ozvěnou. „Nebo tě někdo strčil?“

Ta slova ze mě vylétla, než jsem si to stačila pořádně rozmyslet. O tom, jak zemřely mé starší sestry, nebylo sebemenších pochyb. Ava byla nemocná, Octavia nehody přímo přitahovala, a dokonce i Elizabeth… Přerývaně jsem se nadechla a prsty zabořila do své bohaté sukně ušité z černé kousavé vlny. Octaviina smrt ji strašlivě zasáhla. Smrt sester sice dolehla na nás na všechny, ale na Elizabeth nejvíce.

Eulalie však šla na útes sama. Nebyli žádní svědci. A rovnou se strojil pohřeb.

Na nos mi dopadla kapka vody a další smáčela mou tvář; po stěnách stékaly malé stužky. Muselo začít pršet. Dokonce i samo nebo pro Eulalii ronilo slzy.

„Budeš mi chybět.“ Kousla jsem se do spodního rtu. Slzy konečně přišly; nejprve mě začaly pálit oči a pak se stavidla otevřela. Zatímco jsem hledala slova, kterými bych mohla vyjádřit své hoře a vylít ze sebe všechnu tu beznaděj a vztek, prstem jsem na kámen kreslila zdobné písmeno Es kudrlinkami. Věděla jsem, že ani to mi ji nevrátí.

„Mám tě… mám tě ráda, Eulalie.“ Poslední slova už jsem pronesla sotva šeptem a vyběhla jsem z jeskyně ven.

Venku řádila bouře a zpěněné vlny měly bílé čepičky. Jeskyně se nacházela na druhé straně Špice, což byl výběžek ostrova Salten ostře vybíhající do moře. Zpátky domů to bylo alespoň míli, ale nikoho nenapadlo nechat tu pro mě kočár. Odhrnula jsem stranou svůj černý závoj a vyrazila na cestu.

„Nezapomněla jste na něco?“ zajímala se služebná Hanna, když viděla, že mířím na smuteční hostinu.

Zarazila jsem se a na zádech jsem ucítila tíhu jejího mateřského pohledu. Hned po návratu jsem se měla převléknout. Bouře mě celou promočila a já samozřejmě nechtěla jít kletbě naproti a umřít na nachlazení.

Hanna ke mně natáhla ruku a s pohledem plným očekávání mi podala dlouhou tenkou černou stužku. S povzdechem jsem si ji nechala přivázat na zápěstí, tak jako už mnohokrát. Bylo zvykem, že když někdo v domě zemřel, jeho obyvatelé si na zápěstí uvázali tmavou stuhu na znamení, že se nechtějí vydat za milovanou osobu. Smůla nás pronásledovala už tak dlouho, že pověrčiví sloužící je kolem krku uvazovali i kočkám, koním a kuřatům.

Hanna stužku zavázala na mašli, která by v jiné barvě byla moc slušivá. Celý můj šatník sestával ze smutečního oblečení a každé další šaty měly o něco tmavší odstín. Od maminčina pohřbu před šesti lety jsem na sobě neměla nic veselejšího než tmavě šedou.

Zatímco na Elizabetině pohřbu nám Hanna kolem zápěstí vázala stuhu z kousavé vlny, tentokrát zvolila saténovou. Tehdy jsme měli několik dní podrážděnou kůži na zápěstí.

Upravila jsem si knoflíčky na rukávu a řekla jsem: „Mnohem radši bych zůstala tady nahoře s tebou. Nikdy nevím, o čem se s lidmi na hostině bavit.“

Hanna mě poplácala po tváři. „Čím dříve se k nim připojíte, tím dříve bude po všem,“ řekla a já v jejích hnědých očích viděla srdečný úsměv. „Co kdybych vám před spaním postavila na skořicový čaj?“

„Děkuji, Hanno,“ odvětila jsem, stiskla jí rameno a pak jsem zamířila ke dveřím.

Jakmile jsem vkročila do modrého salónku, přiskočila ke mně Morella. „Posadíš se ke mně? Skoro nikoho tady neznám,“ svěřila se a táhla mě k divanu pod vysokými okny vyhlížejícími na útesy. Na bytelných okenních tabulkách už se jako konfety usadily dešťové kapky, ale stále nabízely nádherný výhled do krajiny. Přišlo mi zvláštní pořádat pohřební hostinu právě v salónku s výhledem na místo, odkud Eulalie spadla.

Radši bych se připojila k sestrám, ale Morelliny veliké prosebné oči mi nedaly na výběr. V podobných chvílích jsem si vždy připomněla, že je věkově mnohem blíže mně než tatínkovi.

Nikoho nepřekvapilo, když si přivedl novou nevěstu; vždyť maminka už byla pryč dlouhé roky. Všem nám bylo jasné, že časem bude chtít ještě syna. S Morellou se potkali ve městě Suseally, když tatínek musel odcestovat na pevninu. Zpátky domů se vracel zavěšený do své nové nevěsty, na které mohl oči nechat.

Mé sestry Honor, Mercy a Verity, kterým jsme přezdívali Grácie, protože se jmenovaly stejně jako tři ctnosti – čestnost, milosrdnost a pravdomluvnost – novou mateřskou figuru přijaly s nadšením. Vždyť byly tak malé, když maminka umřela. Morella, která bývala guvernantkou, si trojici dívenek hned oblíbila. Trojčata – Rosalie, Ligeia a Lenora – a já jsme to tatínkovi přály, zato Camille se vždy načepýřila, když si někdo myslel, že je Morella jednou z Thaumasovy dvanáctky.

Zahleděla jsem se na zeď na protější straně místnosti, které dominoval veliký obraz. Byla na něm loď, kterou táhl do hlubiny kraken s běsnícíma očima. Modrý salónek ukrýval celou řadu rodinných cenností: na polici byla vyskládaná sbírka špičatých ježovek, na podstavci v rohu se vyjímala korýši obalená kotva a každičké místo, kam dosáhly sestřičky Grácie, zdobila nějaká z mušlí, které nasbíraly.

„Jsou pohřební ceremonie vždycky takové?“ zeptala se Morella a rozprostřela si bohatou sukni na sametové polštářky v barvě námořnické modři. „Tak vážné a zasmušilé?“

„Vždyť to byl pohřeb,“ připomněla jsem jí a přitom se neubránila nechápavému pohledu.

Morella si zastrčila za ucho pramen plavých vlasů a nervózně se usmála. „Já vím, jen mi nejde na mysl… proč do vody? Proč ji prostě nepohřbíte, jako se to dělá na pevnině?“

Koutkem oka jsem zahlédla tatínka. Určitě by chtěl, abych na ni byla milá a naše zvyky jí vysvětlila. Snažila jsem se v sobě pro ni najít alespoň špetku pochopení.

„Dle vrchního taklera Pontus stvořil jak naše ostrovy, tak i náš lid. Naše síla pochází z hrsti soli vytažené z mořských vln. K ní přimíchal mazanost býčího žraloka a krásu měsíční medúzy. Pak přidal věrnost mořského koníka a zvídavost sviňuchy. Když byl Pontus hotov a měl vytvarované dvě ruce, dvě nohy, hlavu a srdce, vdechl do toho výtvoru svůj vlastní život a stvořil tak Solný lid. To proto po smrti nemůžeme být pohřbeni pod zem. Odevzdají nás moři, kde jsme doma.“

Mé vysvětlení ji očividně potěšilo. „Vidíš, takhle hezky to mohli podat i na obřadu. Namísto toho pořád dokola omílali… smrt.“

Usmála jsem se. „No, byl to tvůj první smuteční obřad. Časem si na ně zvykneš.“

Morella ke mně natáhla ruku, položila svou dlaň na mou a zatvářila se soucitně. „Moc mě mrzí, že jsi jich musela přetrpět už takové množství. Na tolik bolesti a zármutku jsi příliš mladá.“

Venku se rozpršelo a Highmoor se zahalil do odstínů šedi. Běsnící moře si pohazovalo s velikými kameny u paty útesů, jako by to byly skleněné kuličky, které nosí po kapsách malí chlapci, a ozvěna těch dunivých ran se nesla po skaliskách a v ničem si nezadala s rachocením hromu.

„Co přijde teď?“

Zamrkala jsem a obrátila jsem pozornost zpátky k Morelle. „Jak to myslíš?“

Morella se kousla do rtu a nejistě se pustila do vysvětlování. „Chci říct, co teď, když ji… když její tělo navrátili soli… co budeme dělat my?“

„To je vše. Už jsme se rozloučili. Smuteční hostinou vše končí.“

Morella si netrpělivě hrála s prsty na rukou. „Já myslím, že ne. Ne tak úplně. Tvůj otec říkal něco o tom, že příštích několik týdnů musíme chodit v černém.“

„Vlastně několik měsíců. Šest měsíců chodíme v černém a dalších šest pak v tmavě šedém.“

„Celý rok?“ vydechla Morella. „Copak mám takto ponuře oblečená chodit celý rok?“ Lidé stojící poblíž její výlev slyšeli a začali se po nás otáčet. Rozmrzelá Morella alespoň měla dostatek taktu, aby se začervenala. „Jen jsem chtěla říct… Ortun mi právě dokoupil výbavu. A v ní žádné černé šaty nejsou.“ Morella si na pohřeb musela půjčit něco na sebe od Camille, i když jí nic z jejího šatníku pořádně nesedělo. Uhladila si živůtek. „Nejde mi jen o oblečení. Co ty a Camille? Obě byste měly chodit do společnosti, seznamovat se s mladými muži, prožívat první lásky.“

Naklonila jsem hlavu na stranu a přemítala, jestli to myslí vážně. „Právě mi zemřela sestra. Není mi do tance.“

Venku uhodil hrom, až jsme obě nadskočily. Morella mi stiskla ruku a naše pohledy se opět setkaly. „Odpusť mi, Annaleigh, dnes nějak špatně volím slova. Chtěla jsem říct… že by si tahle rodina po všech těch tragických událostech zasloužila být zase šťastná. Truchlíte už snad celou věčnost. Není dobré se takhle pohroužit do bolesti. Mercy, Honor a malá Verity by si měly na zahradě hrát s panenkami, a ne přijímat kondolence a vést nudné společenské řeči. A Rosalie, Ligeia a taky Lenora – jen se na ně podívej.“

Trojčata se mačkala na lenošce, která byla akorát tak veliká pro dva. Držely se kolem pasu, až připomínaly velikého pavouka, a skryté za svými závoji plakaly. Nikdo se k nim neodvážil ani přiblížit, tolik zármutku z nich čišelo.

„Láme mi srdce vás všechny takhle vidět.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2