Copyright © 2017 by Cynthia Harrod-Eagles

First published in Great Britain in 2017 by Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group

Translation © Marie Macháčková, 2020

ISBN 978-80-242-6628-2

KAPITOLA PRVNÍ

Sadie sebou škubla a probudila se – uvědomila si, že někdo je v místnosti. Rozbušilo se jí srdce, zprudka se posadila, ale vzápětí pochopila, že je to jenom Peter. V ruce držel baterku, jejíž světlo kvůli zatemnění částečně stínil prsty.

„Stalo se něco?“ lekla se.

„Jsou Vánoce,“ odpověděl.

Za jeho zády se dům topil ve tmě. Kdyby bylo služebnictvo vzhůru, bylo by vidět, jak se dole svítí.

„Je ještě moc brzy,“ zasténala. „Jdi zpátky do postele.“ Místnost byla promrzlá a Peter měl na sobě jenom pyžamo, takže se třásl zimou a přešlapoval z nohy na nohu. „Otec Vánoc už přišel, ne?“ pokračovala.

„Já vím, že Otec Vánoc neexistuje,“ odbyl ji. „Vím, že dárky dávají táta s mámou.“ Bylo mu deset let a z nich už přes dva roky prožil ve válce. V dnešní době bylo dětství jiné než dřív. Uchovat si iluze bylo těžší.

„Tak co se děje?“ zeptala se znovu.

Na okamžik se odmlčel a potom řekl smutně: „Tohle nejsou žádné Vánoce.“

Sadie jeho slova dojala. „Víš co? Dones si punčochu sem. Ale musíš potichu.“

Po špičkách odběhl. Sadie rozsvítila lampičku na nočním stolku a natáhla se pro župan, který měla přehozený přes přikrývku, aby ještě víc hřála. Pod županem ležel Nailer stočený do klubíčka. Teď tázavě zvedl hlavu, ale vzápětí ji zase položil a zastrčil si čumák znovu pod břicho jako kočka. Dole v hale začaly stojací hodiny rozvážně odbíjet čas – bylo pět. Sadie měla svou punčochu pověšenou na pelesti, ale docela spokojeně by počkala do rána. Na dárky byla stejně příliš stará – za pár týdnů jí bude devatenáct – ale věděla, že rodiče se pro ně snaží udržet alespoň zdání vánoční atmosféry.

Ale co to bylo platné. Bobby byl mrtvý – ta skutečnost ji znovu zasáhla plnou silou, zaplavilo ji stejné ohromení a bolest jako každé ráno. A David byl raněný, z armády ho propustili jako válečného invalidu a je otázka, jestli ještě někdy bude normálně chodit. Peter měl pravdu: tohle nejsou žádné Vánoce.

Peter se vrátil se svou punčochou, skočil k Sadie na postel a schoval se pod přikrývku. Nohy měl jako kusy ledu. „Ty na svoje dárky nejsi zvědavá?“

Peter byl z nich nejmladší a měli by ho před tvrdou realitou chránit, jak jenom to šlo. „Samozřejmě že jsem,“ odpověděla tedy. Rozbalili si je spolu.

Hunterovi kráčeli do kostela, pod nohama jim křupal čerstvý sníh, služebnictvo šlo za nimi v jejich šlépějích jako panoš za svatým Václavem z oblíbené vánoční koledy. V kostele se na vánoční mši sešlo méně lidí než jindy. Možná se jim nechtělo do sněhových závějí. Ani zvony nezvonily, aby případné ospalce probraly a přivolaly: reverend na začátku války zvonění zrušil a většina zvoníků stejně narukovala, ať už jako dobrovolníci, nebo později v rámci branné povinnosti. Radostná vánoční zvonkohra, která se dříve nesla přes zasněžené pláně, jim všem bolestně chyběla.

Reverend přednesl promyšlené kázání, hovořil o tom, že každá rodina utrpěla těžkou ztrátu a trápení je možné umenšit pouze společným odhodláním porazit nepřítele a zbavit svět tohoto zla. Už neřekl – jak často opakoval na začátku války –, že v jejich zármutku je utěší Bůh. Toto opomenutí Sadie zaujalo, ale nevěděla, co si má o něm myslet. Přestal reverend věřit v Boha? Přestali věřit všichni? Válečné utrpení si přivodili lidé sami a bylo těžké si představit, že mimo tento svět něco existuje. Proč bojují? Jaký to má účel? Samozřejmě věděla, že musí Němce zastavit – ale proč vůbec bojují Němci? To nedávalo žádný smysl.

Možná právě proto reverend nemluvil o Bohu a právě proto přišlo na mši tak málo lidí. Nic už nedávalo smysl. Jistoty starého světa se rozpadly na prach, který válečná vichřice jednoduše odvála pryč. Kde je Bobby? Jeho tělo hnije ve Francii někde v chladné hlíně, ale kde je on sám? Sadie už nedokázala věřit v nebe, kde přebývají andělé a znějí nebeské harfy, ani v představu, že mrtví jim s úsměvem kynou z druhého břehu. Nebo že Bůh je dobrotivý dědeček s dlouhým bílým vousem. Kdyby Bůh existoval – a Sadie se obávala, že opravdu existuje – potom byl mnohem hrozivější. Bůh, jemuž by se člověk neodvážil pohlédnout do tváře.

Ale navzdory tomu se k němu nejspíš stejně všichni stále modlí, kdykoli se ocitnou v nebezpečí. „Bože, pomoz mi!“ volají. „Bože, ochraňuj moje blízké!“ Koneckonců co jiného jim zbývá? Ale věřil ještě vůbec někdo, že to má smysl?

Bobby byl vždycky duší každé oslavy, plánoval hry a udržoval dobrou pohodu. Bez něj všechno ztratilo lesk. Diana byla šest měsíců vdaná a Vánoce trávila s manželem v Londýně. A David nakonec ani nevyšel z pokoje. Všichni předpokládali, že se k nim přidá – spoléhali na to, že poprvé sejde dolů do přízemí a budou mít co oslavovat. Ale David zůstal nahoře u krbu ve svém pokoji, hleděl do plamenů a stále dokola si pouštěl gramofon – samé smutné písničky. Mezi dárky, které ho očekávaly dole pod vánočním stromečkem, byly i nové nahrávky, protože Last Rose of Summmer a Un Bel Di už všem brnkaly na nervy. Ale David se ani na to nedal zlákat.

„Schody nezvládnu,“ prohlásil kategoricky a dodal: „Noha mě ještě příliš bolí.“ Na to mu nemohl nikdo nic říct, ale když Sadie viděla Williamovo a Peterovo zklamání, přece jen se na něj trochu zlobila.

„Aspoň to zkus,“ naléhala na něj. „Když se nebudeš snažit, nikdy se to nespraví.“ A potom dodala: „Všem pokazíš náladu.“

Ale nehnula s ním. Upřel na ni ten svůj němý nepřítomný pohled a potom zase otočil hlavu. „Dej mi pokoj,“ zamumlal.

Takže nakonec jich dole bylo jenom pět. Dárky donesli Davidovi nahoru, ale bylo jasné, že zájem o ně pouze předstírá, a za chvilku je požádal, aby radši odešli, protože je unavený. Sváteční večeři si snědl v pokoji, takže u stolu zela dvě prázdná místa: jeho a Bobbyho, jako dva vyrvané zuby. Všichni se jim vyhýbali pohledem, přesto automaticky přitahovala pozornost, jako když jazyk každou chvíli zavadí o rozjitřenou ránu.

William měl na ruce Bobbyho hodinky, které jim s Bobbyho věcmi vrátilo ministerstvo války a otec je dal Williamovi. Sadie bylo při pohledu na ně do pláče. Když dojedli a odešli od stolu, přiměla je, aby si zahráli hru, jako to bylo za Bobbyho, ale všichni zábavu pouze předstírali stejně jako David.

V Dene Parku se nekonala žádná vánoční oslava. Obyvatelé Northcotu byli zklamaní, protože doufali, že když se jedna z nich, Diana Hunterová, provdá za lorda Denea, dočkají se v obci nějakého oživení a rozproudí se místní ekonomika. Hrabě a hraběnka Wroughtonovi trávili Vánoce tradičně v Sandringhamu. Královské Vánoce byly pověstné svou nanicovatostí a nudou, ale hraběnka nikdy nedopustila, aby se její pocity stavěly mezi ni a povinnost, a dokud je královna a král zvali, byla jejich povinnost se účastnit.

Lord a lady Deneovi trávili Vánoce ve svém novém domě v Park Place. V Londýně to žilo, hemžilo se to tam důstojníky, kteří dostali dovolenku, a mnohé rodiny jely na svátky do města, aby jejich nejbližší neztráceli drahocenný čas cestováním domů. Rupert byl odhodlaný navštívit ty nejzábavnější večírky ve městě a londýnská zlatá mládež mu s radostí pomáhala cíle dosáhnout.

Diana byla v pokročilém stupni těhotenství, jejich první dítě se mělo narodit v březnu. Připadala si nafouklá a neohrabaná a měla nepříjemné tušení, že těhotná žena by se neměla moc ukazovat na veřejnosti. Přinejmenším se to od ní neočekávalo. A ani si to moc neužívala.

„Nechci, aby mě lidé takhle viděli,“ namítla Rupertovi.

„Ale má drahá, vypadáš překrásně. Velkolepě plodně,“ prohlásil, vzal ji za ruce a prohlížel si ji. Ve svých volných domácích šatech si připadala jako obryně. Jako naparáděný tuleň. Rupert se láskyplně usmíval. „A jsi krásnější než kdy jindy. Pro ostatní ženy není nic příjemného, že se s tebou musí poměřovat, ale pokud to sneseš ty, tak já taky.“

Diana se však dala uchlácholit jenom napůl. Nebyla si úplně jistá, jak vlastně Rupert mínil to slovní spojení „velkolepě plodná“, ale neznělo to příliš decentně. Navíc začínala mít podezření, že manžel se řídí především pravidlem, účel světí prostředky, takže by nejspíš řekl cokoli, jen aby dosáhl svého. „Držím smutek,“ připomněla mu.

„V dnešní době se už smutek nedrží.“ Pohotově změnil výraz z rozjařenosti v důstojnou zkormoucenost. „V čase války to není vlastenecké. Nesmíme připustit, aby špehové hlásili fricům, že propadáme malomyslnosti. Čím víc budeme jíst, pít a radovat se, tím hůř se bude nepřítel cítit. Je naše povinnost užít si co nejvíc legrace.“ Diana na něj vrhla pochybovačný pohled, ale Rupert dodal: „Taky jsem ztratil bratra.“

Na to se nedalo nic říct. Rupert okamžitě postřehl, že zaváhala, a honem výhodu využil. „Vím, že jsi unavená, drahoušku, a když toho budeš mít dost, můžeš se omluvit. Ale je třeba, aby tě ostatní viděli po mém boku. Nechci, aby se říkalo, že moje manželka ztratila kuráž.“

Diana se kvůli svému narůstajícímu objemu cítila špatně, ale naštěstí móda vypasovaných šatů, které byly populární před válkou, ustupovala a místo toho se prosazoval styl nařasených sukní s volnou tunikou, čímž se dala zakrýt postava jednodušeji. Peněz na oblečení měli dost – Rupert ji doslova nutil, aby stále kupovala nové věci. A v otázce korzetů projevoval nebývalé znalosti.

Před válkou se o ně příliš starat nemusela, jednoduše si vždycky koupila od Whiteleys klasickou velikost S za 8 šilinků a 11 pencí. Ale Rupert nad jejím výběrem povytáhl obočí a poslal ji za experty do Marshall and Snelgrove. Dát za korzet z bílého saténu s hedvábnou švýcarskou krajkou 15 šilinků 11 pencí mu připadalo jako naprosto rozumná cena. Zpočátku ji přivádělo do rozpaků, že s ní řeší její spodní prádlo, ale po čase jí to připadalo spíš vzrušující – jako by měli před světem svoje malé tajemství.

Těhotenství vyžadovalo ještě větší výběr spodního prádla a Rupert ji nasměroval do podniku někde v zapadlé ulici za Leicester Square, aby jí ušili korzet na míru, který se dal přizpůsobovat změnám postavy. „Musíš mít správnou výztuž, má drahá,“ prohlásil znalecky, když si postěžovala, že tři guineje je přehnaná částka za pár kostic. „To je malá cena za zdraví našeho syna a dědice.“ Nakonec trval na tom, ať si nechá ušít korzety dva, aby měla jeden náhradní, až se ten druhý bude prát – Rupert byl přímo fanatik čistoty. Když viděla ten účet za šest guinejí, mohla jenom doufat, že ho nezklame a neporodí děvče.

Nakonec si vánoční svátky přece jen užila, ačkoliv nekonečné radovánky ji trochu vyčerpávaly, proto se obvykle omluvila dřív a šla spát. Rupert se však poslední dobou stýkal s jinou společností. Před svatbou dával přednost bohémům a někteří jeho přátelé jí tehdy připadali opravdu podivní. Nyní se pohyboval ve společenských kruzích své vlastní třídy – lidí, které znal celý život. Diana neměla všechny zrovna v lásce, ale přinejmenším se dali pochopit. Byla však nejradši, když si mohla pozvat lidi domů a uspořádat tichou večeři pro staré přátele. Potom se mohla uvolnit a večer si užít a ani se jí nechtělo jít si v devět lehnout jako jindy.

Hlavně jí však chyběla její vlastní rodina. Na cestu do Northcotu jim nikdy nezbýval čas a Diana měla provinilý pocit, když si představila, jak smutné mají asi u nich doma Vánoce, zatímco ona se tady baví, obklopená veselou společností. Alespoň jim na Boží hod poslala telegram s přáním hezkých svátků a nechala jim z Dene Parku poslat košík ovoce ze zdejšího skleníku. Nic víc udělat nemohla.

„Musíš svého otce přesvědčit, aby si nechal zavést telefon,“ nabádal ji Rupert. „Je to skutečně trestuhodně zpátečnické, že ho ještě nemá. Kdyby měl telefon, mohla bys jim na Boží hod ráno zavolat a s každým si promluvit. To je skoro stejné, jako kdybys je přijela navštívit.“

Dianu jeho návrh zaujal – představa, že si po telefonu může opravdu povykládat a nemusí jen posílat stručné vzkazy se základními informacemi, se jí zalíbila. Jenom Rupert mohl vymyslet tak drahý a smělý nápad.

Davida přepadla noční můra. Ethel, která nyní o něj pečovala jako jeho osobní ošetřovatelka, měla pokoj hned vedle něj a vždycky spala s otevřenými dveřmi, kdyby ji náhodou potřeboval. Stihla k němu tedy pokaždé doběhnout dřív, než jeho křik zesílil. Seděl na posteli a zarýval si prsty do tváře. Pospíšila k němu, popadla ho za zápěstí a zadržela ho, aby si neublížil. Ale měl sílu a odmrštil ji, takže upadla na zem. Přitom srazila nádobu na nočním stolku a zvuk tříštícího se skla pronikl i skrz Davidovu zamlženou mysl. Otevřel oči.

„Probuďte se,“ řekla Ethel pevně a vstala. „Probuďte se. Něco se vám zdá.“

Chvíli hleděl nevidoucím pohledem před sebe a něco si mumlal. Po obličeji mu tekly slzy, nos a jednu tvář si poškrábal tak silně, až mu tekla krev.

„Byl to jen sen,“ opakovala Ethel. „Jste doma, v bezpečí. Všechno je v pořádku.“

„Vši,“ vyrazil ze sebe s hrůzou. „Všude samé vši. Hrozný smrad!“ Začal kolem sebe máchat rukama.

Ale Ethel viděla, že už začíná přicházet k sobě. „Žádné vši tady nejsou, žádný zápach,“ ujišťovala ho. Podepřela ho, aby se rovně posadil, natřásla mu polštáře a uhladila přikrývku. „Máte hezké čisté povlečení, navoněné levandulí. Čichněte si... no tak. Vidíte? Levandule. Jste doma.“

David se dlouze rozhlédl po místnosti a rozechvěle se nadechl. „Promiň,“ řekl nakonec. „Jdi zase spát.“

„Nejsem ospalá,“ řekla rázně. Vzala vlhký flanelový hadřík, otřela mu tvář a prohlédla škrábance, ale byly jenom povrchové. Navzdory tomu, že v místnosti byla zima, se potil, takže Ethel hadřík znovu vymáchala, vyždímala a otřela mu i krk a trup pod horním dílem pyžama. Nebránil se a nechal ji. „Bolí vás noha?“ zeptala se. Přikývl. „Chcete nějaký přípravek?“

„Morfin ne,“ odmítl. Děsil se, že kdyby ho bral příliš mnoho, lék by ztratil účinnost.

„Připravím vám chlorodyn,“ navrhla. „To vám vždycky uleví.“

Malá tmavá lahvička s chlorodynovým přípravkem Dr. Collise Browna stála s ostatními léky na jeho medicínském stolku a Ethel mu namíchala dávku do kalíšku. Když ji vypil, posbírala střepy a řekla: „Zůstaňte ležet, zajdu dolů do kuchyně a připravím vám horké mléko. Chcete, abych někoho zavolala?“

„Ne,“ odpověděl. Pokusil se o úsměv, ale ústa ho neposlechla. „Nikoho jiného nepotřebuji, děkuji.“

Ethel to potěšilo. Přikývla a vyšla z místnosti.

David se opět opřel do polštářů a cítil, že se uvnitř stále chvěje. Sadie vždycky říkala, že když má člověk zlý sen, je nejlepší si ho znovu nechat projít hlavou v bdělém stavu a utvrdit se, že byl nepravdivý. Jedině tak ho vypudí z mysli. David si nevybavoval, jak sen vlastně začal. Vnímal pouze změť zvuků a hlasů. Opět ta válka – vždycky se to odehrávalo ve válce. Jenom konec snu se mu promítl v živějších barvách. Ležel někde na posteli, zpod pokrývky se vyrojily vši a lezly mu po obličeji. A když nahlédl pod přikrývku, byly jich tam miliony, pohybující se hmyzí masa mu pokrývala tělo. Proto se dal do křiku.

Ne, začal křičet ve chvíli, kdy si všiml, že pod tou armádou vší nemá nohy. Dokonce ani pahýly. Tělo mu končilo trupem a zbytek bylo pouze zpěněné moře vší.

Otřásl se, polkl a uvědomil si, že má sucho v ústech. Snažil se ze sebe hrůzu setřást a rozhlédl se po známé místnosti. Děkoval bohu za elektrické světlo, protože nevytvářelo mihotavé stíny, které člověka mučily jako plamínky z vyhořelých svíček, jimiž si svítili v zákopech. Věděl, že je to pouze výplod jeho představivosti, ale opět cítil ten zápach. Bahno. Bahno v zákopech mělo nezaměnitelný pach – často vtipkovali, že kdo ho jednou ucítí, nikdy na něj nezapomene. Ve svém snu podobně páchl on sám. Hnilobný puch se mu linul z pórů. I když se přesunuli ze zákopů do týlu, stejně si ho nesli všude s sebou – ulpíval na nich, dokud neměli možnost se pořádně vykoupat a vydrhnout bikarbonátovým mýdlem. Vzpomínka na ty nekonečné bažiny ho pronásledovala. Občas měl pocit, že se toho odpudivého zápachu nikdy nezbaví. Že když k němu někdo přistoupí blíž, ucítí ho a bude se ho štítit. Další důvod, proč se lidem vyhýbal.

Nyní už byl zcela probuzený a zaplavila ho stará známá deprese. Někteří lidé ji popisovali jako černého psa, jehož máte stále v patách, nebo havrana, který vám sedí na rameni, ale on ji vnímal jako balvan, který mu drtí hruď a znemožňuje mu dýchat. Zakrýval mu výhled, takže přes něj nic neviděl.

Pomyslel na to, jaký býval dřív, vzpomněl si, jak v létě 1914 seděl se svým nejlepším kamarádem Oliphantem venku pod stromy a vyprávěli si, že by chtěli vykonat něco velkého a ušlechtilého. Zdálo se, že válka nabízí nepřeberné množství příležitostí k velkolepým hrdinským činům. Snili o slávě, dokonce o slavné smrti. Jak byli tenkrát hloupí! Na smrti nebylo nic slavného, člověk se pouze proměnil ve špinavé smrduté cáry kůže, masa a kostí, zašlapané do bahna, odsouzené k zapomnění. Na válce nebylo nic slavného, nabízela pouze bolest, děs a rozklad.

Bobby – ten veselý hezký Bobby, kterého všichni měli rádi – se také vypravil do války a teď je mrtvý. Alespoň je z něj hrdina. David nedosáhl ničeho. Jeho jméno se do dějin nezapíše. Šel do války a vrátil se jako troska, beznadějný mrzák, který už nikdy nebude chodit ani normálně žít. Neměl žádnou budoucnost, čekala ho bolest a ponižující závislost na druhých.

Měl stejný pocit jako v zákopech po výbuchu granátu. Připadal si, jako by se střecha propadla a suť zavalila vchod. Byl uvězněný, pohřbený zaživa – a nikdo o něm nevěděl. Poslouchal, jak venku lidé chodí, povídají si, žijí své životy, ale nikdo z nich neslyšel, jak on uvnitř křičí. Pohřbený zaživa. To musel být žert. Špatný vtip. Stejně jako jeho noha, v níž mu urputně pulzovala bolest jako ve zkaženém zubu. Co práce dalo lékařům, než mu ji zachránili. Další špatný vtip.

Vrátila se Ethel s hrnkem horkého sladového mléka Horlicks a novou sklenicí čerstvé vody, kterou mu postavila vedle postele. Vzal si od ní hrnek a řekl: „Děkuju. Už můžeš jít zase spát.“

Ale přinesla si s sebou šití a nyní se posadila do křesla u okna. „To je v pořádku. Mám tady košili na správku. Zůstanu, dokud zase neusnete.“

Bránil se pocitu vděčnosti. Opakoval si, že je to její práce, že je placená od toho, aby se o něj starala – a to byl další vtip. On, David Hunter, skončil jako nemohoucí invalida uvězněný mezi čtyřmi stěnami.

Upil trochu nápoje a známá chuť na něj působila konejšivě. Chlorodynové sedativum utlumilo akutní děs. „Kolik je hodin?“ zeptal se.

„Půl čtvrté,“ odpověděla Ethel a obrátila košili, aby měla přístup k trhlině.

Asi Williamova košile, pomyslel si David. Na Petera je moc velká. Jeho bratři byli živí a zdraví, mohli se volně vypravit kamkoli a plánovat svou budoucnost jako užitečné a celistvé osobnosti. Do očí se mu draly slzy, ale spolkl je a upil další doušek Horlicksu.

„Ještě máte dost času se dospat,“ řekla Ethel, ani nezvedla hlavu.

David dopil a usoudil, že přesně to udělá – pokud tady Ethel zůstane a bude nad ním bdít. Díval se, jak šije, a věděl, že pokud on sám nepromluví, bude také mlčet. Znala hodnotu mlčení. Nebo možná jako dobrá služebná věděla, kde je její místo. Ale David byl rád, že je tu s ním. No není to směšné? Je rád, že u něj sedí služka.

KAPITOLA DRUHÁ

Edward se cítil provinile, ale byl rád, že je zase v práci. Věděl, že bez Bobbyho budou Vánoce hodně smutné, ale doufal, že alespoň David sejde dolů. Ošetřovatelka Heatonová, která o Davida pečovala prvních pár týdnů po jeho návratu domů, nesmlouvavě trvala na tom, že právě to by měl být jeho cíl, a David se díky její ráznosti a nekompromisnosti opravdu nějakou dobu zlepšoval. Ale když odešla, znovu upadl do apatie. Edward si k němu nedokázal najít cestu a připadal si zoufale bezmocný. V bance alespoň věděl, co má dělat. Tam problémy měly svá řešení a uměl si s nimi poradit.

Když sešel dolů na snídani, s překvapením zjistil, že Beattie už je také dole a oblečená na vycházku.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ