Přeložil Petr Jiříček

Copyright © 2019 by Lizzie Page

All Rights Reserved

Copyright © 2020 for the Czech Translation by Petr Jiříček

Copyright © 2020 for Cover by Lucie Vávrová

Copyright © 2020 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-249-4272-8

Pro mého milovaného tátu Lena Lierense,

kterého za války evakuovali ze Stepney u Londýna

do Hinckley u Leicesteru.

Svolali je z hor,

povolali z údolí.

Země je měla za připravené,

když muže volala do zbraně.

Ať jejich utrpení ověnčené není slzami,

když procházejí kolem nás do války,

a přestože tvé srdce puká steskem,

nech je zpívat tuhle píseň.

Ohně v našich domovech ať nevyhasnou,

naše srdce po tom touží,

naši synové jsou kdesi v dáli,

jedno přání mají – o domově sní.

Stříbřitou záři kdesi v dáli vidím,

přes mraky k nám prosvítá,

tak rozrazte tu šedou clonu,

nechť chlapci naši už vrátí se domů.

Slova napsala Lena Guilbert Brownová Fordová

Hudbu složil Ivor Novello

Kapitola první

1939 – dnes

V srpnu k nám přišly dvě ženy na přepočet místností – s klobouky na hlavě a deskami v rukou. V domě se zdržely všehovšudy minutu. Rovnou vyběhly po schodech, otevřely dveře, a než jsem si stihla namalovat rty, byly už znovu dole. Celé dopoledne jsem uklízela, pekla a vytírala úplně zbytečně. Laskavě poděkovaly za můj čas, a přestože už byly pryč, ještě jsem jim děkovala za jejich úsilí.

Ne, takhle to nechat nemůžu.

Rozrazím vstupní dveře a seběhnu za nimi po schodech na chodník. Pantofle na nohách neřeším – pokud bych nepromluvila, Edmund by mi dal co proto.

„Promiňte. Povídám – promiňte!“ Beze slov se otočí.

„Naše volné pokoje ve skutečnosti nejsou volné,“ vysvětluju.

Menší žena zvedne obočí, ale nevypadá, jako by čekala, co řeknu dál.

Přesto pokračuju. Když už tak už, říkám si.

„Můj manžel jeden potřebuje. Je to návštěvnický pokoj pro naše příbuzné.“

Vyšší žena na mě hledí nesouhlasně. „To ale stále jeden zbývá.“

„Myslíte šatnu?“ vyhrknu, a vzápětí si uvědomím, jak hloupě ta slova musela znít. Nebyla jen hloupá – v těchto dnech mohou být i velmi zrádná.

Nakloní ke mně své desky, abych do nich nahlédla.

„Napsaly jsme vám jedno,“ řekla a ukázala na naše jména: pan a paní Loweovi. Tři pokoje. „Jen jedno. To zvládnete.“

Menší žena se ke mně nakloní. „Nemusí to nic znamenat.“

Já ale vím, že něco přijde. Vím to, protože se to stalo i posledně, když to nikdo nečekal. Je snadné namítat, že v roce 1933 nebo 1937 k ničemu nedošlo, ale v roce 1914 ano – to je fakt, který lidé rádi opomíjejí.

Stále váhavě postávám v předzahrádce na chodníku. Ženy opatrně otevírají a zase zavírají branku – nikdo nemůže říct, že nejsou svědomité – a já otevírám a zavírám ústa jako zlatá rybka ve stolním (rozumějte jednopokojovém) akváriu. Ženy míří k šestce, kde už se ve dveřích zjevuje paní Deanová a vřele je zve dál.

Paní Burtonová zase vychází ze dvojky – bydleli tady ještě přede mnou. Všímám si, že v rukou drží utěrku a hrnek a na hlavě jí nejistě visí jedna velká růžová natáčka.

Ale kdo jsem, abych je soudila? Stojím před domem v pantoflích, které vystavuji světu na odiv…

Paní Burtonová a já jsme sousedky už osmnáct let, ale rozhovory s ní bych hravě spočítala na prstech jedné ruky: okapy, stromy, vánoční pozdravy. A dvakrát, co jí utekli psi. Edmund přátelství nepodporuje. Nemá rád lidi, kteří nám lezou do soukromí (i když, pokud je mi známo, my žádné soukromí nemáme).

Vidí mě a přikývne. Je to mírumilovná a zdvořilá žena. Odhaduji, že jí může být asi jako mně, ale vypadá starší – ostatně jak ženy s dětmi obvykle vypadají.

„Netrvalo to příliš dlouho, co?“

„Ne…“

„Přála bych si, abychom měli pokoj,“ řekla příjemným hlasem.

„Ach, ano.“

„Je hezké přispět svým dílem.“

„Ano, přispět, absolutně.“ Váhám. „Pravděpodobně to ale nic neznamená, že?“

Dům paní Burtonové je také třípokojový, ona však má dvě téměř dospělé dcery. Jedna je odvážná, naklání se z okna a mává lidem na ulici, zatímco ta druhá má věčně hlavu zabořenou v knize. U paní Burtonové si ženy mohly napsat nulu. Usmívá se, ale toužebně. Říkává, že by jich přivítala klidně devět nebo deset. „Prostě pro ně chcete něco udělat, že ano? Pomoci těm dětem utéct před nálety.“

Ano, jistě, jistě, ale když ono je tolik věcí, které vám v tom brání. Zkrátka nemůžu.

Paní Burtonová se vrací zpět do dvojky, pak se ale zastaví.

„Co kdybyste se zastavila na šálek čaje, paní Loweová?

Vypadáte, že to potřebujete.“

Dům paní Burtonové je identický s tím naším, ale styl zařízení a nábytek v něm jsou mnohem ošuntělejší. Tapeta v kuchyni se na několika místech loupe. Strop vykazuje známky průsaku, krémová plocha je nyní hnědá. Cítím však, že je zde více lásky. Méně lásky k vybavení znamená více lásky k lidem. Nevím, jestli je to pravda, ale tady to tak cítím.

Můj dům je velmi uklizený.

Paní Burtonová se strachuje, že mě její psi budou obtěžovat. Má dva velké chlupaté hafany. Neříkám to nahlas, ale jsou to hodně nezajímavá zvířata. Přijde mi zvláštní, že si ze všech psů na světě vybrala právě tyhle. Řekla jsem jí, že jsou milí, a když vyskočí a tlapami se mi opírají o sukni, předstírám, jak je to okouzlující. Psi obracejí svou pozornost k mým pantoflím, snažím se je odstrčit. Nepotřebuju na ně ještě upozorňovat, sama jsem zděšená, že jsem se nepřezula.

Úřednicemi jsem byla tak zaskočená, až jsem v nich vyběhla ven. Chci, aby bylo jasno, že nejsem typ dámy, která by obvykle lítala v pantoflích až na ulici – nebo k sousedům. Jeden ze psů vyskočí na křeslo a pohybuje zadní částí těla po polštáři sem a tam.

Červenám se. Nejsem zvyklá na psy a nevím, jestli je tento „projev náklonnosti“ určen pouze mně, nebo jestli je taková show připravena pro každého návštěvníka. Možná, že se mi pes snaží něco říct?

Paní Burtonová se ptá, jestli mi bude přiděleno nějaké evakuované dítě, a já unaveně odpovím: „Jedno, jen jedno, ale můj muž…“ načnu větu a pomyslím si: Opravdu se to může stát? Byť by to bylo jedno, jen jedno jediné.

Paní Burtonová konečně pustí psy ven a ptá se, jestli pro něj – nebo pro ni – něco mám. Já na ni jen zmateně hledím.

„Myslím pro to evakuované…“

Pořád nic. Edmund říká, že mi to někdy nepálí.

„Hračky?“

Hračky! Samozřejmě. Ty mne nenapadly. „Ne, nic.“ Lituji to ubohé dítě, které by přišlo do mého domu. Žádný houpací kůň. Dokonce ani plyšový medvěd. Mám se toho hodně co učit. Nedokážu cítit nadšení, vždy si rychle řeknu: Nebude to fungovat, nemá smysl doufat.

„Mohla bych vám s tím pomoci,“ nabízí se paní Burtonová, a přestože jí říkám „Ne, opravdu ne, paní Burtonová, prosím“, tak už míří po schodech nahoru a nechává mě samotnou v kuchyni u stolu a s tikajícími hodinami. Jdou o pět minut napřed. Nebo se o pět minut zpožďují moje? Přála bych si nebýt tak trapná. Paní Burtonová má krajkovaný ubrus, přesně takový, jaký moje sestra vždy ze srdce nenáviděla. Podívám se na své nehty. Alespoň ty jsou čisté. Na druhé straně místnosti leží noviny, ale nedosáhnu na ně, a stejně nepatří k těm zrovna informovaným.

Paní Burtonová už se potácí dolů ze schodů, hlava jí vykukuje zpoza přeplněné lepenkové krabice. S hlasitým „uff“ ji položí na zem mezi nás a vytahuje z ní věci, jednu po druhé. Pera, knihy, pastelky, kuličky, kopací míč, sběratelské album se známkami a – jen pro případ – švihadlo.

„To je na zahradu. Sama jsem kvůli němu přišla o tři oblíbené ozdoby – sošku chlapce na pianu, dívku s houslemi a kozla.“

Netuším, zda očekává, že si z těch věcí vyberu jednu, nebo mi dává celou krabici – dokud mi ji nepřisune k nohám.

„Všechno je to vaše, paní Loweová.“

„Nemyslím si, že je to–“

„Pomůže to, aby se to malé u vás cítilo jako doma, nebo ne?“

Drahý Bože, opravdu se to děje? Tolik o tom, že to nic neznamená.

Paní Burtonová mi dává cukr do čaje. Je tak dychtivá, aby udělala život lepším. Je slunce – a já déšť.

Přehrabuju se rukou v kapse a zvažuju, jestli bych jí to měla zaplatit. Paní Burtonová se nevěřícně směje.

„Udělala byste totéž, kdyby to bylo naopak, nebo ne?“

„Neexistuje, abychom tu měli evakuované dítě, v žádném případě,“ protestuje Edmund, zatímco se láduje kuřecím a pórkovým pájem a kaší. Přiznávám, páj není mé nejlepší jídlo – v poslední době jaksi nedokážu trefit správnou konzistenci. Mohu jej přidat na dlouhý seznam nedostatků, které mě štvou. Mrkev v mém podání je také nebezpečně převařená, ale Edmund to tak má rád. Dokonce i jeho vlastní křupání mu vadí.

„Ještě k tomu nutně nemusí dojít,“ povídám. „Nemyslím si, že by hrozila další válka, ty snad jo?“ tážu se nervózně. „Nikdo přece není tak hloupý.“

Všichni jsou tak hloupí.

„Nebudu tady mít pobíhající a křičící děcka.“

„Proč by měla křičet?“ Při večeři s Edmundem se vždy snažím zůstat klidná a zdvořilá. Alespoň těch dvanáct minut denně.

Představuju si čísla jedna, dvě, tři, pět, šest – naše sousedky, normálně vypadající ženy – jak se vzrušeně těší na nové londýnské děti, které musejí utíkat před bombami. Představuju si, že všechny mají požehnání svých manželů.

Pokračuju v krájení páje. Nůž nemilosrdně vrže po talíři. Edmund vítězí.

„Nechci, aby špinavá městská děcka rozmazávala špínu ze svých rukou po našich zdech.“

„Proč by to dělala?“

„Existuje spousta rodin, které by si je mohly vzít.“ Pauza.

„Edmunde, my ale jsme rodina, která si je může vzít.“

„Myslel jsem takové, které mají děti – a znají je. Dokážou se o ty městské divochy postarat lépe než my.“

Než já, myslí Edmund. Myslí si, že já se nedokážu postarat o dítě. Ve stejnou chvíli, kdy odloží nůž a vidličku na talíř, zvednu jej ze stolu, seškrábu zbytky do koše, odnesu talíř do dřezu a umyju jej. Edmund stále sedí a hledí do dálky. Náš společný čas skončil.

A o tři týdny později se německá armáda seskupuje u polských hranic, Hitler odjíždí a podepisuje mírovou smlouvu s Rusy, což je něco, co si ani trochu nepřejeme. V Británii nastává rozruch. Znovu ne! Nacisté musí být zastaveni – ale vážně, musíme to být zrovna my, kdo to má udělat?

Četla jsem vládní letáky, jak se chránit před bombovými nálety. Nakoupím a pověsím zatemňující látku – každé okno musí být zakryté, ven nesmí proniknout ani záblesk světla. Pouliční lampy už se nerozsvítí a Edmund si dokonce odšrouboval i světlo ze svého bicyklu. Povídá se, že příděly budou rozdány spíše dřív než později, protože všichni mají ještě na paměti, jak posledně nedorazily včas.

„Poučení, které nám dala Velká válka,“ prohlašuje ministr zlověstně z rádia.

Lekce rozhodně nebyla dostatečná, pomyslím si. Když pošťák přináší očekávaný dopis, otáčím jej v rukou a v hlavě mi tiká, jako by na stole ležela časovaná bomba.

Edmund jde do obývacího pokoje naladit se na další várku špatných zpráv. Říkají nám to, co už jsme si dávno domýšleli: Operace Pied Piper – masová evakuace dětí z Londýna – se dává do pohybu.

Uklízím už důkladně uklizenou kuchyň, stále se vyhýbám otevření dopisu. Nakonec jej otevírám a čtu. Takže je to pravda. Dostali jsme jedno, jen jedno. Zítra mám jít do místního společenského sálu a vyzvednout si jej – nebo ji. Sál je od nás sotva pět minut chůze, takže se na nic nemůžu vymlouvat. V Hinckley je ostatně všechno pět minut daleko.

Peču jablkový páj, protože toto je stav národní pohotovosti. Co by mohlo být pro malého příchozího příjemnější uvítání než kousek páje? Jsme víc než na půli cesty ve válce – už není cesty zpět – a z Londýna budou přidělovat děti.

Je to jako příběh, který jsme slýchávali jako malí: o čápovi, který přinesl dítě – tedy s tím rozdílem, že já to chápala doslovně, a proto jsem si myslela, že čáp pak děti zase odnese tam, odkud přišly. A to na současnou situaci sedí jako prdel na hrnec. To evakuované u nás taky nebude věčně – snad.

Když je páj v troubě, jdu nahoru, podívat se na ten

„rezervní“ pokoj, o kterém jsem přidělovacím úřednicím řekla, že jej používají příbuzní, když přijedou na návštěvu. Jediný, kdo k nám někdy zavítal, byla má sestra Olive, a od té doby, co se tak stalo naposledy, uplynulo nejméně patnáct let.

Stěny v našem domě jsou holé. Někdy si vzpomenu na chaotickou krásu v domě Oliviny přítelkyně paní Fordové na Warrington Crescent: sotva byste našli místo, které by nebylo pokryté nějakým kusem umění – a nejen zdi, ale i komody, stoly, vitríny, každá plocha byla obestavěná pečlivě vybranou lampou, soškou nebo ozdůbkou. Paní Fordová byla známá svou náročností a vybraným vkusem. Když jsme se sem přestěhovali, plánovala jsem všude rozmístit obrazy, ale Edmund to zarazil. Říkal, že nechce ničit omítku.

Náš volný pokoj je jediná místnost, kde jsou stěny „poničené“. Na zdi naproti dveřím je obraz, který kreslila Olive. Žije uvnitř zdobného zlatého rámu, který upřímně dvakrát neladí s jednoduchým, tužkou kresleným portrétem v něm. Je to jeden z jejích mnoha náčrtů mé maličkosti. Nakreslila jich celou řadu, aby zvýšila své šance při žádosti o přijetí ke studiu, podané na vysokou školu v Goldsmiths. Žádosti, která byla vyslyšena. Na obraze se dívám z okna obývacího pokoje v našem starém rodinném domě. Způsob, jakým sestra zachytila mou tvář, mi připadá důvěrný i cizí zároveň: jsou tam všechny mé rysy, všechny ve správných proporcích, ale jsou naaranžované do výrazu optimismu, možná až nadšení. To není můj obvyklý výraz. Bylo mi devatenáct, když to kreslila. Jí bylo sedmnáct a půl. Ten půlrok byl pro Olive vždy nesmírně důležitý.

Tento obrázek asi není to pravé, co by mělo mít malé dítě ve svém pokoji, že? Měla bych místo něj pověsit něco jiného? Na co se tak asi děti rády dívají? Krásné chatky? Poníci?

Vytáhnu páj z trouby a nechám jej vychladnout. Pak jdu do postele. Edmund je venku, v kůlně nebo někde jinde. Nevím, kam šel.

Nemůžu spát. Dítě.

Jedno dítě, jen jedno, přijde, aby s námi žilo!

Kapitola druhá

1914 – tehdy

Všechno bylo roztřesené, všechno bylo rozmazané. Byla to šance naší generace něco si dokázat. To bylo ono. Vzrušení bylo tak elektrizující. Bylo mi devatenáct, Olive právě oslavila osmnáctiny. Richardovi a Edmundovi bylo shodně devatenáct. Christopherovi bylo dvacet. Mysleli jsme si, že víme všechno.

S hlasitým zatleskáním, které zastavilo veškerý ruch v ulici, vyskočil roznašeč novin na stoličku a začal předčítat palcové titulky. Reakcí na vše, co řekl, byl jásot davu, načež mladík vyhodil svou černou kšiltovku do vzduchu a před dopadnutím na zem ji zase chytil. Docela mě to fascinovalo.

„Británie je připravena na válku!“

„Hurá!“

„Loděnice pracují na plné obrátky!“

„Hurá!“

„Asquith stále ministrem války!“

„Hurá!“

Válka nás probudila. Bylo to, jako kdybychom do té doby byli náměsíční. Najednou jsme byli plní adrenalinu, cítili se jako machři, přeplnění možnostmi. Říkali tomu „válečný duch“ a byl všude, nakažlivý jako spalničky.

V sobotu poté, co byla válka oficiálně vyhlášena, nás pozvali – mě, tátu a Olive – tetička Cecily a strýček Toby k sobě na oběd. Nemyslím, že to byla přímo oslava, ale nemělo to k ní daleko. Edmund, jeho bratr Christopher a jejich rodiče se k nám měli připojit po obědě. Jejich rodina a má tetička se strýčkem si byli hodně blízcí a jen zřídkakdy se bez nich obešla nějaká rodinná akce.

Vždy jsem se oblékala pečlivě, ale toho dne jsem si dala obzvlášť záležet. Dlouhá námořnická sukně, bílá halenka, krajkový límec. Bylo povrchní dbát teď o svůj vzhled, když jsme byli ve válce? Otec se stále zajímal o zisk, Olive o umění, tetička Cecily o pořádání oslav a strýček Toby nadále holdoval sladové whisky a drahým doutníkům. Musí to být přijatelné.

Vyzkoušela jsem si jiný účes, pak další a další. Edmund nikdy neřekl, který se mu líbí, ale jednou mne na ulici zastavil cizinec, aby mi řekl, že můj krk může co do krásy soupeřit s šíjí Venuše mílóské. Uvažovala jsem, jestli tak můj krk vnímají všichni, nebo jestli to byl jen nějaký osamělý lovec žen.

Olive na sobě měla staré šaty; skvrny od barev na nich byly viditelné, ale stále se ještě daly nosit. Snažila jsem se nesouhlasit, ale bylo to těžké. Šaty nevypadaly, že jsou pro tuto příležitost úplně vhodné, a já se bála jen pomyslet, co na ně asi tak řekne Edmundova matka. Olive si však s oblékáním nikdy nedělala těžkou hlavu a od chvíle, kdy nastoupila na uměleckou školu, se to ještě zhoršilo. Chci říct, že její vzhled se tím zhoršil – pravda však je, že nálada se jí naopak razantně zlepšila. Právě načala svůj druhý rok na škole a na studiích milovala snad vše (i když teď se strachovala, že válka veškeré její potěšení utne). Vysvětlila jsem jí, že je to dost nepravděpodobné. Všichni říkali, že do Vánoc válka skončí. Já si vzala do hlavy, že skončí zimním slunovratem – nejkratším dnem v roce – protože mi to tak připadalo opravdu příhodné.

Tu sobotu však měla Olive opět jednu ze svých špatných nálad – především proto, že její přátelé, nějací Fordovi, měli ten den odpoledne živou párty a ona by mnohem raději byla tam než na našem ve všech směrech úplně tuctovém a klidném rodinném setkání. Fordovi žili na Warrington Crescent, ulici tak atraktivní, jak to zní, ani ne patnáct minut od našich, tedy od Portchester Terrace. Fordovi byli Američané a bohémové. Paní Fordová byla sběratelka umění. Její syn Walter zrovna dvakrát neuměl vzít za práci, ale byl proklatě pohledný a zjevně populární. Jejich dům byl vždy plný nejtalentovanějších a nejzajímavějších lidí, které paní Fordová rovněž „sbírala“.

Sešlosti tetičky Cecily a strýčka Tobyho byly zdrženlivější a lehce předvídatelné. Nicméně povinnosti měly větší váhu. Olive brala život volně, ale ne ve všech ohledech.

Můj otec se vždy oblékal velmi vhodně a ten den dorazil v dobře padnoucím obleku a v tak naleštěných botách, až jsme v nich téměř viděli naše odrazy. Byl ještě větší gentleman než většina těch, které znáte. Silně dbal na vzhled, ale nevyžadoval stejný postoj ode mě nebo Olive – takový přístup byl v té době docela neobvyklý; bylo to něco, co jsem ocenila až později.

Prošli jsme parkem do domu naší tetičky a strýčka v Cottesmore Gardens. Byl příjemný letní den a otec na poslední chvíli rozhodl, že nestojí za to volat taxi. Slunce bylo tak jasné, že jsme toho moc neviděli. Horko vytvořilo mezi stromy a domy mlhavý film. Viděla jsem koně, jak se zastavili, aby se hlučně napili. Najednou jsem Olive záviděla pohodlné boty, i když o jejím baretu, který si rovněž na poslední chvíli rozhodla vzít, jsem si myslela své. Typická Olive.

Nevadila mi túra po Londýně, jen jsem nechtěla vypadat, že přesně tak to mám nastaveno. Když jsme zahnuli do Kensington High Street, zůstali jsme v šoku. Kolem nás se provalily davy lidí.

„Aha,“ řekl rychle můj otec, „náborová kancelář.“ Olive trvala na tom, abychom se zastavili a dívali se.

Byla už taková. Vždy všechno pozorovala. Říkala nám, že lidé se dnes moc nerozhlížejí: „Pořád je to samý spěch, spěch, spěch a zaneprázdněnost.“ Říkala, že musíte vidět to, na co se díváte, to, co očekáváte, že uvidíte. Tak jsme se zastavili a dívali se. Dokonce i otec. Viděli jsme veselé mládence – nebyl tam nikdo, kdo by neměl dobrou náladu.

Bylo jasné, že jsou to lidé, kteří se těší, až hunům zasadí tvrdý úder. Byli tak veselí, až byste si mysleli, že jedou do Southendu na čajové koláčky a brouzdání v moři.

A další věc, která byla viditelná na první pohled a patrně zcela zřejmá, ale přesto mě zaujala: stáli tam chlapci všech typů postav a velikostí. Byli tam svalovci i tlouštíci, vysocí i malinkatí. Také měli různorodé oblečení: poznali byste v nich prodavače, úředníky, pošťáky i hochy z farmy. Bylo by tak úžasné vidět, jak se všichni spojí a promění v jednotnou britskou armádu. Vzalo by to všem dech, pomyslela jsem si.

A pak jsem si všimla něčeho dalšího. Šťouchla jsem do Olive.

„Ještě jim ani není všem osmnáct, že? Nemůže být.

Vypadají tak mladí.“

„Některým určitě bude. Jiní budou předstírat, že je.“

„Je ale nepošlou do války, že ne?“

Olive mi položila ruku na rameno. Z naší rodiny byla vždy ta liberálnější. „Pokud chtějí jít, proč by ne?“

„Richard měl pravdu!“ prohlásila tetička Cecily, sotva jsme překročili práh. „Ahoj, zlatíčka,“ pozdravila plná vzrušení. Šedé vlasy jí nedržely v drdolu. Límec měla z půlky přeložený. A sukni ještě objemnější než obvykle.

Dokonce i strýček Toby přišel do předsíně, aby nás pozdravil. „Richard to věděl!“ řekl a triumfálně nám potřásl rukama, jako kdyby vyhrál sázku. „Bude lépe vybavený než většina ostatních.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kapitola první

Kapitola druhá