Olivia Hawker

NA HRANĚ NOCI

IKAR

Přeložila Karolina Limrová

THE RAGGED EDGE OF NIGHT

Copyright © 2018 by Olivia Hawker

All rights reserved

Translation © Karolína Limrová, 2020

ISBN 978-80-249-4271-1

Na památku našeho dědečka

Josefa Antona Starzmanna (1904–1988).

A s láskou mému manželovi Paulovi,

tchyni Ritě a tetě Angie.

POZNÁMKA AUTORKY

Pro Národně socialistickou německou dělnickou stranu (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei) používám v této knize zkratku NSDAP, nebo zkrácený výraz „Strana“, případně „Nacistická strana“. Název pro Schutzstaffel (paravojenskou organizaci podléhající NSDAP) je většinou zkrácený na „SS“. Některá fakta včetně časových údajů byla upravena ve prospěch vyprávění.

ČÁST 1

VLAST

ZÁŘÍ 1942

1

Vlak opouští Stuttgart a začíná nabírat rychlost. Anton tu vyrůstal – ve stinných uličkách pokrytých prastarým dlážděním i v zahradách rozzářených odpoledním sluncem. Už dávno to ale není stejné město jako tenkrát, když byl malý. Stuttgart pomalu uvadá. Jeho šedé vnitřnosti vyhřezly na povrch, betonové bloky popraskaly jako staré kosti, obnažená střeva obchodů a domů se válejí v ulicích. Vzduch je zakalený prachem a popelem. Kolik bomb dopadlo na jeho rodné město? Už dávno je přestal počítat. Není to stejné místo, které znával jako kluk, ale v Německu už nic není jako dřív.

Přitiskne čelo na okenní tabuli a hledí zpátky. Rámečky jeho brýlí zaskřípou na skle. Když se hodně snaží, v brázdě prorážené vlakem dokáže zahlédnout dlouhé černé linie kolejí. Jsou rovné, dokonale rovné, jako silnice do Rigy, přerušované jen vírem ledově šedého betonového prachu, spadu po bombách. Ten krouží kolem vlaku, jako by existoval nějaký důvod dát se do tance.

Anton si nemůže pomoct, ale k té všudypřítomné šedi cítí jistou náklonnost. Od doby, kdy svlékl mnišský hábit, neuplynul ani rok; šedá mu ale nepřestala slušet, stále na něj má uklidňující vliv, přestože teď ji nachází v ruinách zbořeného města. Tehdy, v těch prvních týdnech, kdy si musel znovu obléknout obyčejné mužské šaty, kalhoty a košili, si říkal, že to není navždy. Až skončí válka, říkal si, katolické řády budou svobodné a znovu zahájí činnost. Opět se stanu mnichem a všechno se spraví, bude to jako dřív. Už tomu ale nevěří, už si nedokáže vykládat pohádky. Kdosi přetvořil tento svět – tohle místo, které jsme my, lidé z Německa, kdysi nazývali svým domovem. Co bylo, bylo. Teď si každý den obléká kalhoty.

Anton se na sedadle narovná. Noviny úhledně složené v jeho klíně zašustí suchými stránkami. Položí na ně ruku, dlaní dolů, jako když se ruka přítele dotkne tvého ramene, jako když kněz dává tiché požehnání.

Poslední domy na okraji Stuttgartu se rozpadají. Jizva přetínající město zůstává kdesi za zády; tady je země neporušená a v rozpuku – na polích dozrává ječmen, zlátne v záři pozdně letního slunce, dobytek se loudá po pastvinách po břicho ponořený v zelené záplavě, nebo čeká uvězněný ve stádu krav připravených k podojení. Pak mizí z dohledu projíždějícího vlaku. Barva a život jsou najednou všude a zvedají závoj mlčení, který doposud obestíral celý vagón. Lidé se pouštějí do hovoru – napjatě a polohlasně. Kdo by si v této době troufl mluvit na veřejnosti jinak než potichu?

Na sedadle za ním se ozve jakási žena: „Zajímalo by mě, jestli Bílá růže přijde i sem, do Stuttgartu.“

Její společník reaguje tlumeným: „Pst.“

„Jen jsem nad tím přemýšlela,“ pokračuje ta žena. „Neříkám přece…“

„Prostě mlč.“

Mluvit o odboji je nebezpečné. Obzvlášť na místech jako je tohle, v úzkých uličkách vlaku, kde každý může slyšet každého a nikdo se nemůže schovat. V této zemi vylézá opozice z každé temné díry jako armáda mravenců. Jsou malí a hemží se, ale než mohou být zašlápnuti, kousnou do klesajícího chodidla a zanechají palčivou ránu. Bílá růže není jedinou odbojovou organizací. Sociální demokracie – Sopade – byla sice po nástupu Hitlera k moci zakázána, ale navzdory věznění a vraždám jejích vůdců, navzdory jejímu ústupu do exilu, nás ještě úplně neopustila. Svobodná dělnická unie nikdy nezapomněla, jakou roli sehrála během Říjnové revoluce. Jejich letáky jsou protizákonné – pouhé vlastnictví může znamenat smrt – ale přesto se dál tisknou, přesto je lidé dál čtou. Katolíci a protestanti, kteří se odmítají shodnout v otázkách věrouky, díky společnému cíli spolupracují. Neuplyne jediný týden, kdy by Anton neslyšel o dalším odvážném knězi, který vystoupil na veřejnosti, o dalším pojednání sepsaném nějakým kazatelem či jezuitou, o upřímné jeptišce, která se odsoudila ke zkáze vyzýváním německého lidu, aby poslechl hlas zdravého rozumu, aby vyslyšel přiškrcený hlas vlastního srdce.

Odboj je zkrátka všude, ale Bílá růže je nejspíš jeho nejvýraznějším ztělesněním. Je to hnutí dětí – přinejmenším Anton si nemůže pomoct a přemýšlí o nich jako o dětech. Jsou o polovinu mladší než on sám a odvážnější než lvi, odvážnější než kdy byl on sám. Mladí lidé vzali Mnichov útokem a na pomoc si vzali letáky a barvy. Už od června jsou všechny cihlové zdi pokryté hesly, kterými zapřísahají své německé spoluobčany, aby se přidali k hnutí odporu: „Widerstand!“ Ulice zaplavily letáky; jen Bůh sám ví, kdo ty podvratné a smrtící věci tiskne. Od chvíle, kdy tyto děti povstaly, uplynuly tři měsíce. Antonovy myšlenky jsou od té doby čím dál temnější a spánek neklidnější. Jak dlouho můžou povstalci vydržet? Jakmile Hitler obrátí svůj prázdný ledový pohled na Mnichov, Bílá růže uschne a zmizí. Vůdce všechny ty něžné plátky jeden po druhém otrhá a rozdrtí je podrážkou svých bot. Anton by to možná dokázal přijmout, kdyby se jednalo o dospělé muže a ženy. Ale zakladatelé Bílé růže i jejich následovníci z řad studentů jsou všichni příliš mladí, příliš vzácní. Mají před sebou celý život. Nebo by alespoň měli mít, kdyby Hitlerova moc nad Německem nebyla větší než ta Boží.

Bývaly doby, kdy děti zpívaly před kostelem: Drahý Bože, zachovej mě čistého, abych mohl jít do nebe. Nyní se ale v hospodách, na ulicích, při slavnostních večeřích i ve spánku modlíme: Pane Bože, dej, ať dokážu mlčet, abych neskončil v Dachau.

Po krátké odmlce se opět ozve žena ze zadního sedadla: „Díky Bohu, zdá se, že nejhoršímu jsme unikli. V Berlíně jsou na tom mnohem hůř.“

„Je zvláštní, že mu děkuješ za takovou věc,“ říká muž vedle ní.

„Co tím myslíš?“

Anton tiše sedí a poslouchá, dívá se na ubíhající krajinu za oknem. Řada slunečnic přetíná posečenou louku. Vzpomíná si, jak si jako malý kluk hrával mezi slunečnicemi, na jejich suchem vonící stonky tyčící se kolem jako hradby, na jejich ve větru šeptající listy. Sluneční světlo filtrované okvětními lístky se zbarvilo dožluta. Jeho sestra si mezi slunečnicemi postavila domeček na hraní. „Antone, ty budeš táta. Řekneš mým malým dětem, aby si před večeří umyly ruce, jinak se maminka bude zlobit!“

„Myslím tím,“ odpovídá muž, „že nemá smysl mluvit o válce v souvislosti s Bohem. Co by s tím mohl mít společného? Netvrď mi, že cokoli z toho, co Vůdce udělal, bylo součástí Božího plánu.“

Žena mlčí. Stejně jako Anton. Hlas jeho sestry se vytrácí v hlubinách paměti.

Po nějaké době žena zase promluví. „Říkáš to, jako bys v Boha vůbec nevěřil.“ Zní, jako by se měla každou chvíli rozplakat.

Její společník rychle odpovídá, rychle se brání: „To máš tak – Boha jsem nikdy neviděl. Proč bych mu měl přičítat zásluhy, nebo ho z něčeho obviňovat? Člověk dokáže zničit svět úplně sám, jak můžeme vidět na vlastní oči. Žádnou pomoc shůry k tomu nepotřebuje.“

Než se stačí zastavit, než o tom stihne přemýšlet, Anton se otočí. „Nikdy jsem na vlastní oči neviděl ani Hitlera – přesto věřím, že existuje.“

Je to mladý pár. Zírají na něj v němém šoku. Vteřinu za vteřinou jsou ve tvářích bledší a bledší. Žena si rukou zakrývá ústa. Má pečlivě učesané vlasy, jednotlivé pramínky stočené a připnuté nad pěkně upraveným obočím, ale její krásu kalí strach. Oči toho muže jsou v panice otevřené dokořán, ale pak v nich probleskne jasné: Budu bojovat. Tak snadno nás nedostanete. Vteřinu na to se však v jeho výrazu usadí ponurá odevzdanost. Koutky úst se stočí dolů, tvrdé jako ocel, klidné. Anton vidí, že se vnitřně připravuje na to, co nevyhnutelně musí následovat. Kvůli tomu, co řekl o Vůdci… co jeho společnice řekla o Bílé růži, a že v tesklivém tónu jejího hlasu zazněla váhavá naděje. V těchto dnech si nikdo nemůže být jistý, kdo poslouchá a donáší, a kdo poslouchá a souhlasí.

Bůh mi žehnej, vyděsil jsem je k smrti. Anton se usměje. Je to přátelský, uklidňující úsměv. Ve srovnání s jeho jinak úzkou tváří se zdá příliš široký. Jako mávnutím kouzelného proutku způsobí, že se oba mladí lidé uvolní. Dokáže to, aniž by o tom přemýšlel: uklidni je, přesvědč, že je všechno v pořádku, že není čeho se bát, že je život dobrý a Bůh také. Je to jeden z jeho darů. Dokáže ho vědomě používat, kdykoli je toho zapotřebí. Když do tebe Bůh vloží nějaký dar, není snad tvou povinností ho používat? Pane, dej mi sílu moudře a správně používat všechny skromné talenty, jež jsi do mě vložil. A cokoli dělám, nechť se děje v souladu s tvou vůlí, nikoli z pouhého rozmaru člověka.

Mladík si zkříží ruce na hrudi, vzdychne a opře se. Už se nedívá na Antona, ale zamračeně sleduje ubíhající krajinu za oknem. Anton si přesto všimne, že se jeho tělo úlevou uvolnilo. S každým úderem srdce se mu do tváře vrací barva. Žena se zasměje. Pošle Antonovi vzdušný polibek. Během pře se postavil na její stranu; to je stejně dobré jako vítězství. Anton omluvně pokrčí rameny – nechtěl jsem vás vyděsit – a obrátí se zpátky, rozhodnutý, že příště si bude hledět svého.

Hitlera nikdy neviděl, ne tváří v tvář. Ale jak by mohl nevěřit v jeho existenci? Důkazy jsou vidět všude kolem; vzpomínky jako červená nit protkávající morek kostí mu nikdy nedopřejí klid.

Krajina, svět, to všechno s ubíhajícím časem mizí kdesi za zády. Nevlídně šedé předměstí Stuttgartu – místa, jenž je zosobněním tvrdohlavého odporu proti Tomíkům – se mění v životem kypící světlezelenou krajinu kolem Württembergu. Na pozadí farem a pastvin se tyčí temné vrcholky lesa, který se rozprostírá podél hor nedotčených pluhem, jako by i Černý les vědomě putoval směrem na východ, zanechávaje trosky a zkázu daleko za sebou. Na jihu se vypíná a klesá Švábská Jura, hýří všemi barvami, horské hřebeny se ztrácejí v záři nízko plujících a mlhavě bílých mračen. Když byl Anton ještě dítě, Stuttgart vypadal stejně. Přemýšlí o dětech – o těch, co ještě žijí a jejichž naděje zatím nezemřela – a přitom zabloudí rukou do kapsy, kde má schovaný růženec. Modlí se zdrávas, odpočítává každý jednotlivý korálek. Ty korálky, jako ztracené roky, jako ztracené životy, se mu otiskují do kůže. Heilige Maria, Mutter Gottes, bitte für uns Sünder jetzt und in der Stunde unseres Todes.

Vlak poskočí na nějaké nerovnosti na trati. Noviny v klíně sklouznou stranou a hrozí, že spadnou na podlahu. Volnou rukou je zachytí. Byla by to téměř svatokrádež, kdyby ten papír skončil pod podrážkami bot, ve špíně a prachu. Byly to právě tyto noviny, které mu umožnily uvidět věci jasně, obnovily jeho odhodlání, upevnily vůli tam, kde se zdálo, že nadobro ztratil naději. Ukolébán pohupováním vozu začne dřímat, růženec v jedné ruce, ve druhé jasný záměr. Vzbudí ho až zvuk brzd, syčící pára a průvodčí vyvolávající zastávku v Neckaru a Unterboihingenu.

Když vystoupí, rozežene rukou mračna páry prosycená horkým mourem a narovná si klobouk. Slunce dnes odpoledne září jasně; jeho světlo se odráží od bílé štuky nádražní budovy i domů za ní. Unterboihingen je jako vesnice z pohádky; všude cihly a bílá omítka, špičaté střechy, tmavé trámy z prastarého dřeva se kříží pod příkrými okapovými převisy. Tohle je to staré původní Německo, stejné jako v dobách před vznikem států a německé Říše, před vznikem mocné Osy.

Mladík v elegantní železniční uniformě přistoupí blíž a postaví se před vchod do kupé. „Nějaká zavazadla, mein Herr?“

„Ach… ano,“ říká váhavě Anton. „Obávám se, že několik.“

Mladík zatáhne za kliku od zavazadlového prostoru.

„Tamten kufr,“ ukazuje Anton. Průvodčí vytahuje starou truhlu s vrzajícími koženými držadly a opotřebovanými popruhy. „A pak tenhle, ten co má víko převázané provazem.“

„Je těžký,“ poznamená mladík.

„Tenhle a pak ten vzadu.“

Průvodčí potlačí podrážděnost a po čtyřech leze dovnitř nákladového prostoru. Vyvleče těžký kufr a nechá ho se zaduněním dopadnout na perón. Anton mu za způsobené potíže podstrčí pár drobných. Průvodčí pak zaboucháním na dveře vagónu signalizuje pokyn k odjezdu, vlak zakašle, zasténá a odplazí se pryč.

Anton čeká vedle svých zavazadel. Vlak mizí směrem na východ. Když je pryč a s ním i zápach jeho horkého dechu, Antona jako povodeň zaplaví přirozená vůně Unterboihingenu: seno, líně tekoucí voda ve strouhách, ostrý venkovský pach kravského hnoje. Kdesi v dáli zní bučení krav doprovázené dutými zvonci na jejich šíjích. Zvonění se rozléhá, jak to zvuky za letních dní dělávají – přerušovaně a nesouvisle – bez překážek se rozpíná mlhavým odpolednem.

Hrstka chlapců balancuje na kolejích, pošťuchují se a smějí, vlasy se jim lepí k upoceným čelům. Může jim být tak třináct, čtrnáct, užívají si poslední léto svého dětství. Mezi pražci hledají cínové plíšky. Za rok či dva, nejdéle však za tři, budou dost staří na to, aby vstoupili do wehrmachtu. Budou je nutit do služby, Hitlerjugend je povolá na východní frontu. Budou sloužit vlasti, jako by tato země neměla pro své děti lepšího uplatnění, než z nich udělat terče kdesi na ruském poli.

„Vy musíte být Herr Starzmann.“ Zastřený hlas patří tělnatému muži s malým tmavým knírkem, nikoli nepodobným Führerovu, a s holým temenem lesknoucím se mezi řídkými vlasy. Líně přichází ze stínu pod nádražním přístřeškem. Ve městě, jako je Unterboihingen, se nejspíš všechno pohybuje pomalu – lidé, dobytek i chmurné myšlenky, jež jsou vám neustále v patách. Kulatý muž mu podává ruku; Anton jí potřese. „Bruno Franke. Těší mě.“

„Můj nový pan domácí.“ Anton ho obdaří jedním ze svých vítězných úsměvů; Herr Franke tomu nevěnuje pozornost. „Jsem opravdu rád, že se pro mě u vás našlo místo, Herr Franke. Tohle je opravdu malá vesnice. Kdybyste neměl volný pokoj, musel bych si na noc ustlat v prasečím chlívku.“

„Ten pokoj není nijak zvlášť velký,“ poznamená Franke a nepřívětivě se zadívá na čtyři cestovní kufry. „Možná dáte přednost chlívku.“

„Dá-li Bůh, nezdržím se déle než týden.“ Nevědomky přitom poklepe noviny, které si předtím vsunul do podpaží.

„Jsem tu vozem. Vaše věci se tam vejdou, ale obávám se, že vám nemůžu pomoct je naložit. Moje kolena už nejsou, co bývala.“

„A moje záda už něco pamatují. Zranění z wehrmachtu. Jsme to ale párek staříků.“

Herr Franke pokrčí rameny a obrátí se zpátky ke stanici.

Cosi proletí mezi kolejemi. Ten nenadálý pohyb v jinak poklidné atmosféře senem provoněného Unterboihingenu upoutá Antonovu pozornost. Jeden z chlapců se skloní, aby cosi vyhrabal ze štěrku zčernalého mourem a prachem. Zvedne to; ten malý poklad se zaleskne ve sluneční záři a chlapec ho pyšně ukazuje svým kamarádům.

„Jen moment,“ volá Anton na Herr Franka. Sestoupí z perónu a dojde až k chlapcům. „Přátelé,“ osloví je s úsměvem, „jak by se vám líbilo vydělat si nějaké peníze?“

Honba za cínovými plíšky je rázem zapomenuta. Seskupí se kolem něj, oči rozzářené nadšením.

„Mám tu čtyři velké kufry, které potřebuji naložit na náklaďák a potom vynést do pokoje. Kdo mi chce pomoct?“ Pět chlapců; rychle spočítá, kolik má peněz, kolik si může dovolit utratit. „Dvacet říšských feniků každému, kdo pomůže.“

Chlapci jásají. Za dvacet feniků se dá koupit oříšková tyčinka a dokonce i kousek čokolády, pokud víte, kde ji sehnat. Anton se jen modlí, aby peníze neutratili za album na samolepky, kterými vláda zásobuje všechna hračkářství i cukrárny od Mnichova po Kolín. Na každé stránce jsou prázdné rámečky a nadpisy, ale žádné obrázky. Děti se mají snažit sbírat a vyměňovat samolepky, a tak získat celou kolekci. Existuje snad lepší způsob, jak je přimět, aby si zamilovaly Führera a jeho smečku démonů, než udělat z těch odporných kreatur předmět neškodné hry?

Chlapci následují Antona jako štěňata, strkají se, povykují a plni nadšení se vzájemně pošťuchují. Netrvá dlouho a všechny čtyři kufry jsou z nástupiště přemístěny na korbu Frankova vozu.

Franke už čeká za volantem. Jeho hlava s podrážděným výrazem vykukuje nad nápisem „Frankův prvotřídní nábytek“ napsaným na dveřích.

Anton se na svého nového domácího zazubí. „Pokud vám to nevadí, sednu si s chlapci dozadu.“

„Jak je libo.“ Franke nastartuje.

Anton přeleze zpátky na korbu. V tu chvíli se cítí šťastný a plný energie, jako by mu bylo znovu třináct nebo čtrnáct, ale od té doby uplynula spousta času. Stejně jako chlapci, i on sedí na víku jednoho z kufrů. Vytáhne z kapsy slíbené peníze a rozdá je. Chlapci se utiší a převracejí říšské feniky v začerněných dlaních. Na těch mincích je něco kouzelného, v jejich jasném kovovém lesku se odráží cosi nečekaného: dospělý, který dodržel slib daný dětem.

„A mám ještě tohle.“ Jak se náklaďák prokousává prašnými cestami Unterboihingenu, Anton vytáhne z torny balíček zabalený ve voskovaném papíru. Opatrně ho rozbalí a objeví se jantarově zbarvené kostky medových bonbónů. „Vezměte si, kolik chcete.“

Chlapci s nimi udělají krátký proces. „Chutnají jinak než medové pastilky, co se prodávají tady u nás,“ říká jeden. „Odkud je máte?“

„Z Pruska.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ČÁST 1

1