Přeložil Milan Žáček

Copyright ©2016, 2018 by the individual contributors

All Rights Reserved

This translation of Black Wings of Cthulhu 5, first published in 2016,

is published by arrangement with Titan

Publishing Group Ltd.

Copyright ©2016, 2018 for the Introduction by S. T. Joshi

Copyright ©2020 for the Czech translation by Milan Žáček

Copyright ©2020 for Cover by Gregory Nemec

Copyright ©2020 for the Czech edition  by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6875-0

Úvod

S. T. Joshi

H. P. Lovecraft po sobě zanechal tak mohutnou papírovou stopu – v povídkách, esejích, básních a tisícovkách dopisů –, že se zdá, jako by každý aspekt jeho života, díla a myšlení byl všem k dispozici k nahlédnutí. Ovšem i v té nejpodrobněji zachycené existenci zůstávají prvky tajemství – skuliny a prázdná místa, jež mohou pozdější spisovatelé doplňovat a rozvíjet s uplatněním své vlastní představivosti. A témata, koncepce a motivy, jež tvoří základ Lovecraftova beletristického díla, mohou být stejným způsobem téměř donekonečna rozšiřovány a rozváděny. A tak se dostáváme k tomuto pátému pokračování série Černá křídla.

Dnes jsme vystaveni nebývalé záplavě tvorby, která nese označení „lovecraftovská“ nebo se řadí do „mýtu Cthulhu“, od velkých i malých nakladatelů, od známých či obskurních autorů. Z někdejšího pramínku se časem stala hotová přílivová vlna a už se ozývají hlasy, jež se dotazují, zda jsme svědky jakési „bubliny“, která jednoho dne praskne. Tato skutečnost opravdu připomíná všeobecný „boom“ weird fiction v sedmdesátých a osmdesátých letech minulého století, z nějž vzešla taková spousta škváru – od autorů, kteří sice neměli ve „weird“ módu co sdělit, ale snažili se ukrojit si něco z popularity té relativní hrstky spisovatelů, jež dosáhli bestsellerového statutu –, že se nakonec zhroutil pod tíhou své vlastní tuctovosti. Jako v každé jiné sféře i v současné lovecraftovské fikci existuje spousta tuctových věcí; ale přetrvává v něm i pevné jádro solidních, ba vynikajících děl.

Jedním z ústředních témat Lovecraftovy tvorby je problematická role vědy v lidských záležitostech. Bylo by groteskní chybou uvažovat, že Lovecraft – ateista a materialista, který vědu vnímal jako nejvyššího arbitra pravdy a pevnou záštitu proti intelektuálním omylům náboženství, šarlatánství a mysticismu – choval sebemenší pochybnosti ohledně hodnoty vědeckého zkoumání. Nicméně jako člověk, jenž si je dobře vědomý křehkosti lidské psychiky, často přemýšlel o katastrofických důsledcích, jaké může mít na citlivou mysl pochopení naší vlastní směšné bezvýznamnosti v kosmickém řádu věcí. Jak napsal v jednom svém raném dopise: „Vědec z rozkrývání pravdy cítí radost, která téměř vyvažuje deprimující odhalení pravdy.“ Řada z jeho nejlepších příběhů, jako jsou Barva z kosmu, V horách šílenství a Stín z času, popisuje vědce, jež jsou konfrontováni s děsivými implikacemi svých objevů. V tomto svazku se tato linie vine jinak tak různorodými povídkami, jako jsou „Daleko od všech břehů“ Caitlín R. Kiernanové, „V květu“ Lynne Jamneckové a „Semeno bohů“ Donalda R. Burlesona.

Nesmírnou důležitost měla pro Lovecrafta historie. „Minulost je skutečná,“ napsal kdysi v jednom dopise. „Nic jiného není.“ Hořel neutuchajícím odhodláním vstřebávat historické poklady své rodné země – od Quebeku po Key West se zastávkami v New Yorku, Filadelfii, Washingtonu D. C., Richmondu, Charlestonu, St. Augustine a v mnoha dalších zachovalých útočištích starobylosti – a tato touha svědčí o jeho hluboce zakořeněné potřebě vplétat se do smyček historie jakoby určitého štítu proti kosmické bezvýznamnosti. Tato oddanost dějinám a zeměpisu Lovecrafta přivedla k vytvoření vlastního souhvězdí novoanglických měst (Arkhamu, Kingsportu, Dunwiche, Innsmouthu) – měst, která naopak začala žít vlastním životem v tvorbě pozdějších autorů, jak dosvědčuje celá řádka povídek v této knize („Hojnost Iremu“ Jonathana Thomase, „Mé jméno, v černi vyryté“ W. H. Pugmirea, „Množitelé ohně“ Sunni K. Brockové).

Několik dalších spisovatelů historickou hloubku a podivuhodnost Lovecraftovy Nové Anglie přenáší do jiných koutů světa. Nejslavnější takovou transpozici předvedl Ramsey Campbell se svými anglickými městy Severnford, Brichester a Goatswood. V dnešní době je třeba zmínit Davida Hamblinga, který napsal celý svazek příběhů zaměřených na „skutečné“ město Dulwich, jehož jméno rozkošně upomíná na jednu z Lovecraftových vlastních imaginárních lokací. Hamblingova „Záležitost krve“ nejenže dýchá smyslem pro historii, ale také reflektuje Lovecraftův setrvalý zájem o vliv dědičnosti na jednotlivce. John Reppion, další mladý anglický autor, v „Černé abatyši“ dokáže čerpat z mnohem staršího historického pozadí, než jak to svedl Lovecraft. V povídce „Utváření fraktálů“ Sama Gafforda vystupuje postava, která po přečtení Lovecraftových příběhů nachází děsivé náznaky kosmické hrozby v naší nedávné a krvavé historii. „Rudá čarodějka z Chorazinu“ Darrella Schweitzera odkrývá lovecraftovskou hrůzu v odlehlých končinách pensylvánského venkova, zatímco nápadité „Vúdú“ Stephena Woodwortha obnažuje mnohem temnější podložní vrstvu odstraněním slupky turisty prošpikovaného New Orleans.

V celé řadě Lovecraftových příběhů palčivě vystupuje jeho zájem o psychologické dopady „pravdy“ – nejsilněji ve chvílích, kdy, jak k tomu dochází ve Stínu nad Innsmouthem a Stínu z času, vypravěč odhaluje nějaký děsivý fakt o sobě samém, který nemůže nijak popřít. Tuto existenciální hrůzu v této knize odráží povídka „Žena v podkroví“ Roberta H. Waugha, jež nám ukazuje, co se mohlo honit hlavou ubohé Nabby Gardnerové (z Barvy z kosmu), když podléhala pustošivému vlivu meteoritu dopadnuvšího na její farmu. Z velice odlišného úhlu může nebo nemusí být v konvenčním smyslu „šílený“ protagonista „Deníku příčetného člověka“ – nebo že by pouze spatřil skutečnou povahu vesmíru a děsivou pozici, již v něm zastáváme? A Nancy Kilpatricková nás ve svých „Stařících“ už vyloženě zavádí do sféry psychiatrie, kde se skupinka traumatizovaných žen pokouší popasovat s realitou, která má na jednu z nich přímo drtivý účinek.

Klíčovou funkcí Lovecraftovy taktilní imaginace byl worldbuilding, tvoření fikčního světa, ať už šlo o fantastické říše z jeho „dunsanyovských“ příběhů, od Bílé lodi po Snové putování k neznámému Kadathu, nebo o slavnější příběhy lovecraftovského mýtu, kde se před našima očima přetváří celé univerzum. V naší knize povídky jako „Hadožebřík“ Cody Goodfellowa, „Rudé zdi“ Marka Howard Jonese a „Varhany chaosu“ Donalda Tysona nenuceně vytvářejí veskrze nové světy nebo náš svět transformují do něčeho nového a děsivého.

Jak už bylo naznačeno výše, ikonou populární kultury se sama o sobě stala postava vyzáblého Lovecrafta s ostře řezanou tváří, jenž se potuluje ulicemi milovaného rodného města nebo mnoha dalších bašt starobylosti, které za svého života prozkoumával. „Noční chodec“ Jasona C. Eckhardta, rodáka ze státu Rhode Island, silně čerpá jak z této ikonografie, tak z reálných dějin Providence – především z hrůzného novoanglického hurikánu, který Providence zdevastoval v září 1938. „Pátrání“ Mollie L. Burlesonové vypráví o Lovecraftovi podobném spisovateli, který, jak to dnes platí pro mnoho z nás, vyvolává touhu přímo fanatického následování.

A jak tomu bylo u jeho předchůdce, i tento svazek uzavírá dlouhá báseň. Nacházíme se uprostřed ohromné renesance makabrózní poezie a H. P. Lovecraft – byť sám o dost horší básník, než byli jeho souputníci Clark Ashton Smith a Donald Wandrei – se nachází v jejím srdci. Desítky básníků nepřestává inspirovat cyklus jeho sonetů Houby z Yuggothu, jiní básníci naopak s chutí veršem i prózou zpracovávají Lovecraftova klíčová témata. V čele tohoto hnutí stojí Wade German (jehož Dreams from a Black Nebula patřily v roce 2014 k nejvýraznějším svazkům weird poetry) a jeho „Tradice“ je sugestivním rozpracováním motivu „zapovězené knihy“, který lze nalézt v mnoha současných dílech lovecraftovské fikce.

Je v dnešní době lovecraftovských textů „přespříliš“? Ve skutečnosti nejde ani tak o otázku kvantity, jako kvality; špatná díla, v jakémkoliv množství, budou vždy odsuzována, ale dobrých děl nemůžeme mít nikdy dost. Ti nejlepší dnešní lovecraftovští autoři využívají témat, motivů a metaforiky z Lovecraftovy tvorby jako odrazového můstku pro své vlastní výtvory. Tato díla, která mají velice daleko k prostým pastiším, projevují svou originalitu inovativní adaptací známých tropů. Podle mého názoru ještě nikdy neexistovalo tolik inovativních, dynamických a nápaditých zpracování Lovecraftovy tvorby, jak je tomu v dnešní době, a věřím, že svazek, jejž držíte v rukou, z nich prezentuje přinejmenším obstojnou část.

S. T. Joshi

Hojnost Iremu

JONATHAN THOMAS

Jonathan Thomas, rodák z Providence ve státě Rhode Island, nepřestává psát weird fiction i přes četné a rozmanité způsoby, jak si vydělává na živobytí; vyzkoušel si například práci poštovního úředníka, modela nebo perkusionisty. Vydal povídkové sbírky Stories from the Big Black House (Radio Void Press, 1992), Midnight Call and Other Stories (2008), Tempting Providence and Other Stories (2010), Thirteen Conjurations (2013), Dreams of Ys and Other Invisible Worlds (2015) a Naked Revenants and Other Fables of Old and New England (2017, vše péčí nakladatelství Hippocampus Press). Román The Color over Occam (2012) lze zakoupit prostřednictvím DarkFuse. Jeho tvorba se objevila rovněž ve Vampirella (Warren, 1978), PostScripts (PS Publishing, 2010), A Darke Phantastique (Cycatrix Press, 2014), Searchers After Horror (Fedogan & Bremer, 2014). V prvním svazku série Černá křídla měl povídku „Přízrak nad Providence“, ve druhém to byl „Král Kočičího močálu“, ve třetím „Houdinky“ a ve čtvrtém povídka „Hvězdy tvoří nás“.

Začátkem konce byla pro Kingsport jeho vyšší odborná škola. A „Kingsportem“ míním onu impozantní změť budov ze sedmnáctého a osmnáctého století, která věčně mlela z posledního, balancovala na samé hraně, aniž se definitivně zřítila do křivolakých dlážděných uliček, potácela se nad nábřežím, jako by se toužila jako lumíci utopit v Massachusettské zátoce. Průvodce z pera Duncana Hinese ve třicátých letech dvacátého století opěvovaly Kingsport jako místo vhodné pro neohrožené zájemce o prohlídku historických lokací, ale bědovaly nad absencí slušných stravovacích zařízení. Celkový ráz „krajinného rozkladu“, jak jej ve čtyřicátých letech popisoval krajinář Eric Sloane, prakticky nenabourala ani nemocnice ve stylu Beaux-Arts a neoklasicistní budova soudu.

Z historického jádra nic neodebral ani poválečný kampus na kraji města směrem do vnitrozemí, který však udal tón pro „modernizaci“ a „městskou obrodu“. V nixonovském období byl Kingsport jakožto zchátralý přežitek minulosti vyplundrován, aby v něm našly místo glazované cihly a kancelářské budovy ze železobetonu, komerční zóny a „dostupné bydlení“, a když poté odplynul optimismus a dotace Eisenhowerovy éry, zvláště z místní instituce vyššího vzdělávání, město zůstalo finančně na suchu, oběť desetiletí zanedbávání a terč uštěpačných vtipů lidí z celého Massachusetts.

A tady jsem se opožděně na scéně objevil já, celoživotní obyvatel této oblasti, ačkoliv já ani nikdo jiný, s nímž jsem vyrůstal, přímo v Kingsportu nikdy nebyl. Některá místa prostě kolem sebe šíří auru nepřitažlivosti, což byl rozhodně případ Kingsportu, ať už jako koloniálního slumu nebo postmoderního smetiště.

Přesto přese všechno mi mé kořeny v oblasti massachusettského North Shore a související náklonnost k těmto končinám, bez ohledu na to, jak je upřímná, dopomohly k pozici finančního ředitele pro oblast sponzoringu a dotací a krizového PR manažera na kingsportské community college, známé pod zkratkou KCC. Ta sama o sobě představovala v očích veřejnosti určitou potíž jako akronym, jenž vyvolává dojem fastfoodového řetězce, předzvěst tragicky možných kariérních vyhlídek tamějších studentů. Nikoho nejspíš nepřekvapí, jak mě ohromilo zjištění, že původní název školy zněl, z vděku vůči jejím hlavním mecenášům, Kingsportská zednářská vysoká škola, a to patrně ještě předtím, než jižanské smažené kuře podniklo první výpad na sever.

Úkol identifikovat a propagovat kingsportské přežívající kulturní statky, rozněcovat místní hrdost a vyvolávat zájem zvenčí mi připadal prospěšný jak pro město, tak pro školní kampus. Navíc byl nejvyšší čas, abych zatočil se svou absolutní neposkvrněností, co se týče povědomí o onom místě. V tomto ohledu mi ovšem vůbec nepomáhala absence dějepisné společnosti, informačního centra či hospodářské komory.

Pondělí mělo být mým prvním dnem na KCC, takže existoval lepší způsob, jak zkombinovat budoucí zaměstnání a volnočasové aktivity, než se v sobotu před nástupem do práce vydat do Kingsportu na poznávací výlet?

Z puritánského hřbitova na kopci na okraji města se mi přes údolí nabízel ničím nerušený výhled na bezesporu méně bukolický škvárobetonový blok vzdělávací instituce. I na takovou dálku z ní čišela apatičnost, nedostatečnost. Poohlédni se jinam, dokud ještě máš tu možnost!

Příkrov vážnosti nad městem rozptylovaly přívětivé červnové vánky. Jak jsem se tak obdivoval náhrobním kamenům s tesanými břidlicovými přesýpacími hodinami, lebkami a hlavami cherubů, z nichž do jedné rašila křídla, připadalo mi, jako bych se loudal klimatizovanou galerií v Soho. Někdo sem v nedávné době zavítal se sekačkou na trávu.

Poté jsem se v závětří, mimo dosah slunce a civilizace, vydal na cestu dolů, do shluku náhrobků z hnědého čediče ve tvaru úzkých dýkových pouzder. V drsné trávě se nakláněly všemi směry, jako by je tížila apatie, a byly mnohem zvětralejší než jejich protějšky na vrcholu kopce, jako by byly mnohem starší, příliš staré na to, aby na nich přetrvaly jakékoliv nápisy. Ale jak to bylo možné, když epitafy na vrcholu, pocházející z poloviny sedmnáctého století, oslavovaly kingsportské zakladatele? Každou minutou, kdy jsem se tam zdržoval, mě čím dál více svíral nepříjemný pocit zmatku, jenž mě opustil, až když jsem opět vstoupil do sluneční záře.

Mezi hřbitovním kopcem a hlavní dopravní tepnou se prostíraly ošumělé čtvrti, které ušetřila demoliční koule, ale které ve mně i tak vzbuzovaly jistý odpor. Určit stáří nebo styl těchto příbytků nebylo možné kvůli vnějšímu vinylovému obložení, jež na nich zahladilo veškeré ornamentální prvky, osobnost, integritu a jež prakticky vzato byly morem architektonické lobotomie.

Abych přišel na jiné myšlenky, musel jsem vpadnout na jiný hřbitov, tentokrát pohřebiště náležející k monumentálnímu episkopálnímu kostelu se čtvercovou zvonicí, valbovou střechou a gotickými okny. Starobylý ráz hřbitova na kopci mě bohužel příliš namlsal a tyto náhrobky, jež nekrášlilo nic staršího než viktoriánské vrby a urny a slunce dvojznačně vycházející nebo zapadající na rovném obzoru, mě už neuspokojily. Pozoruhodnější mi připadalo rozhodnutí vystavět obrovskou nemocnici ve stylu Beaux-Arts za hřbitovní kamennou zdí, jako by se nikdo nezamýšlel nad demoralizujícím účinkem hromadně přítomné smrti, na niž byl výhled z oken nevyléčitelně nemocných pacientů.

Vnitřní obec stála v nehorázně hrbolatém terénu, jenž si vynucoval systém zákrutů a serpentin ke zdolání všech strmých úbočí, jako by první osadníci chtěli cílevědomě zastavět hektary pravěkých tumulů. „Starý Kingsport“ proto diktoval plynulost dopravy „nového, vylepšeného Kingsportu“, který strukturoval jako nové maso pod starými kostmi; příliš nákladný Plán B by obnášel zplanýrování zdejších končin. Osobně jsem ovšem už začínal ztrácet naději, že někde objevím i staré architektonické tělo Kingsportu. Až mě píchlo u srdce, když jsem si představil, jak musely v dávnějších dobách vypadat ulice nesoucí jméno Žabí, Mechanická a Perníková.

Na nynější Green Lane samozřejmě nebylo nic zeleného, ani ta nejubožejší rosička. Nicméně mezi „wellness centrem“, s průčelím připomínajícím okoralé obilné polštářky, a „domem služeb“, elegantním jako polystyrénový model nezkušeného studenta, byl vtěsnaný zázrak konzervace architektonického dědictví, jenž by se dal snadno odbýt jako fata morgana zbožných přání. Jeho mohutné proporce mi spíše než obytný dům připomínaly stodolu, což platilo i pro širokou mansardovou střechu s čelním profilem upomínajícím na dlouhý luk. Druhá, užší mansarda vybíhala kolmo z té první a vedla do ulice.

Právě toto průčelí, s oprýskanými hnědými překládanými deskami opatřenými červeným nátěrem, mě přivedlo k otázce, jak starobylý tento dům ve skutečnosti je; jeho horní patra tvořila nad chodníkem přibližně patnácticentimetrový převis a působila až jaksi alžbětinsky. A z tohoto převisu visela článkovaná obruč kola, do jejíhož dřeva byl vypálený zlacený nápis: „Mugfordovo muzeum starobylého Kingsportu“. Dlaždicový chodník, lemovaný kůlovým plotem, který do patřičných mezí vykazoval sousední wellness centrum, vedl z ulice podél zdi širší mansardy a končil u portiku s prostou špičatou střechou.

V mžiku jsem byl u dveří – prohýbající se soustavy svislých fošen se západkou místo kulaté kliky. To vypadalo mimořádně vábně! Miloval jsem muzea v malých městech; čím nevkusnější, tím lépe. Na rozdíl od příliš mnoha neziskových organizací, jejichž vedení si přicházelo na královské zisky, to zpravidla bývaly bezedné díry na peníze, všechny do jedné pouhý krůček od nucené správy; a první příležitost k návštěvě mohla být v jejich případě klidně poslední. Tyto spontánní a neformální podniky by musely být astronomicky uhlazenější a „váženější“, aby se projevily sebemenším bliknutím na radarech financujících agentur. Možná je mám tak rád proto, že mě nikdy nepopuzují z profesionálního hlediska.

Zatlačil jsem na západku a vstoupil do stylového restaurovaného příbytku, kde nebyly vidět žádné vitríny. Domáckému naturalismu se výsměšně vzpírala mohutná truhlice, která ve vstupní hale blokovala přístup na schodiště. Na jejím víku spočívala puklá polévková mísa a cedulka s prosbou o dar ve výši deseti dolarů. Napřed jsem se zdráhal, ale, krucinál, klidně jsem toho dne mohl být pro muzeum jediným zdrojem příjmu. Pokud jsem uvážil jeho zapadlost a nedostatek prostředků k přilákání jiného typu návštěvníka než náhodného kolemjdoucího, musel jsem uznat, že majitelé se musejí popasovat hned s dvojitou nepřízní osudu. Vylovil jsem dvacetidolarovku.

Kde jsou všichni? Zákazníky, kteří by narušovali hrobové ticho, jsem neočekával, a odborní průvodci nebo bezpečnostní služba by byli neuvážený luxus, ale správce muzea přece nemohl ponechávat provizorní pokladnu a celé prostory napospas náhodným návštěvníkům a věřit v jejich čestnost. Do muzea jsem se nevloupal, zaplatil jsem velkorysé vstupné, tak proč jsem našlapoval jako nějaký vetřelec, jako bych si chtěl vstupní halu kdovíjak očíhnout? Nemohl jsem za to, že se majitel vyhýbá svým povinnostem!

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvod

Hojnost Iremu