Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Lisa Kleypas: Hon na Cassandru

Vydání první

Copyright © 2020 by Lisa Kleypas

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2383. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Chasing Cassandra vydaného nakladatelstvím Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers,

New York v roce 2020

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1442-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1443-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Lisa Kleypas

Hon na Cassandru

Věnováno Carrie Feronové,

mé redaktorce, mé inspiraci

a mému bezpečnému přístavu v bouři.

Mám tě ráda,

L. K.

Kapitola 1

Hampshire, Anglie

Červen 1876

Byla to chyba pozvat se na svatbu.

Ne že by Tomu Severinovi sebeméně záleželo na zdvořilosti nebo etiketě. Bavilo ho pronikat do míst, kam ho nikdo nezval, protože věděl, že je příliš bohatý, než aby se ho někdo opovážil vyhodit. Ale měl tušit, že Ravenelova svatba bude naprostá nuda, jak už tak svatby vždycky bývají. Nic než romantické tlachy, vlažné jídlo a příliš, přespříliš mnoho květin. Při dnešním ranním obřadu byla maličká kaple na panství Eversby Priory nacpaná květinami až po střechu, jako by sem květinový trh v Covent Garden vyvrhl celý svůj obsah. Vzduch byl tak hutný vůní, až z toho Toma mírně rozbolela hlava.

Bloumal prastarým jakobitským sídlem a hledal tiché místečko, kam by si sedl a zavřel oči. Venku se hosté shromáždili u hlavního vchodu, aby jásotem vyprovodili novomanželský pár, odjíždějící na svatební cestu.

S výjimkou několika málo hostů, jako byl Rhys Winterborne, Velšan a majitel obchodního domu, tvořili společnost aristokraté. To znamenalo, že konverzace se točila kolem témat, na která Tom zvysoka kašlal. Hon na lišku. Hudba. Velevážení předci. Nikdo se na těchto shromážděních nikdy nebavil o obchodech, politice ani o ničem jiném, co by Toma mohlo zajímat.

Prastarý jakobitský dům se honosil typickým zchátralým, nicméně luxusním vzezřením rodinného venkovského sídla. Tom neměl rád staré věci, pach zatuchliny a prach nashromážděný za staletí, prošlapané koberce, zvlnění a zkreslení stařičkých skleněných tabulí v oknech. Ani krása okolní krajiny ho nijak neokouzlovala. Většina lidí by se shodla, že Hampshire se svými zelenými kopci, hustými lesy a třpytivými vápencovými potoky patří k místům s nejkrásnější přírodou na světě. Obecně však to jediné, co měl Tom na přírodě rád, byla možnost pokrýt ji silnicemi, mosty a železničními tratěmi.

Do tichého nitra domu doléhaly zvuky vzdáleného jásotu a smíchu. Novomanželé nepochybně prchali ve spršce bílé rýže. Všichni tu působili upřímně šťastně, což Tomovi připadalo protivné a poněkud nepochopitelné. Jako by znali nějaké tajemství, které mu nikdo neprozradil.

Poté co vydělal jmění na železnicích a stavbách, Tom neočekával, že by ještě někdy pocítil závist. Ale teď tu byla a hlodala v něm jako červotoč ve starém dřevě. Nedávalo to smysl. Byl šťastnější než většina těchto lidí, nebo přinejmenším bohatší, což bylo víceméně totéž. Ale proč necítí štěstí? Už několik měsíců necítil prakticky nic. Postupně se do něj vetřelo vědomí, že všechny jeho obvyklé choutky otupěly. Věci, které mu zpravidla působily rozkoš, ho teď nudily. Nic, dokonce ani noc strávená v náruči krásné ženy, ho neuspokojovalo. Nikdy dřív takovýhle nebyl. Vůbec nevěděl, co si s tím počít.

Původně se domníval, že mu trochu prospěje strávit nějaký čas s Devonem a Westem Ravenelovými, které znal nejméně deset let. Všichni tři spolu se zbytkem jejich neblaze proslulé party často hýřili a tropili výtržnosti po celém Londýně. Jenže se ledacos změnilo. Před dvěma roky Devon nečekaně zdědil hraběcí titul a ujal se role zodpovědného rodinného patriarchy. A West, někdejší bezstarostný pijan, teď spravoval panství, věnoval se pachtýřům a ustavičně mluvil o počasí. O počasí, probůh. Bratři Ravenelové, dříve tak zábavní, už byli stejně nudní jako všichni ostatní.

Tom vstoupil do prázdného hudebního salonku a ve stinném výklenku našel velké čalouněné křeslo. Otočil ho zády ke dveřím, usedl do něj a zavřel oči. V místnosti bylo ticho jako v hrobce, až na jemné tikání hodin. Dolehla na něj nezvyklá únava, lehká jako mlha, až vzdychl. Lidé vždycky žertovali o jeho vitalitě a rychlém životním tempu i o tom, jak s ním nikdo nedokáže udržet krok. Teď se zdálo, že nedokáže udržet krok sám se sebou.

Musí něco udělat, aby se z toho stavu vymanil.

Možná by se měl oženit. V jedenatřiceti letech měl nejvyšší čas se oženit a zplodit děti. Tady byly desítky vhodných slečen, všechny s modrou krví a urozené. Oženit se s jednou z nich by znamenalo vzestup ve společnosti. Zamyslel se nad sestrami Ravenelovými. Nejstarší Helen se provdala za Rhyse Winterbornea a lady Pandora měla dnes ráno svatbu s lordem St. Vincentem. Ale ještě zbývala jedna sestra… Pandořino dvojče Cassandra.

Tom se s ní ještě neseznámil, ale zahlédl ji včera u večeře mezi množstvím zelených loubí a pralesem stříbrných svícnů. Pokud si všiml, byla mladá, blond a tichá. Což nemuselo být všechno, co by si u manželky přál, ovšem byl to dobrý začátek.

Z myšlenek ho vytrhl zvuk, způsobený kýmsi vstupujícím do místnosti. Kruci. Z desítek neobývaných místností jen v tomhle podlaží domu si vetřelec musel vybrat zrovna tuhle. Tom se užuž chystal vstát a dát vědět o své přítomnosti, když ho zvuk ženského vzlyku přiměl zabořit se hlouběji do křesla. Ach, ne. Plačící žena.

„Omlouvám se,“ chvěl se neznámý ženský hlas. „Nevím, proč jsem tak dojatá.“

Tom už okamžik myslel, že snad mluví k němu, jenže pak ženě odpověděl mužský hlas.

„Nejspíš není snadné odloučit se od sestry, která byla odjakživa tvá nejbližší společnice. Navíc dvojče.“ Mluvčím byl West Ravenel a tak přívětivý a něžný tón hlasu od něj Tom ještě nikdy neslyšel.

„To jen proto, že vím, jak mi bude chybět. Ale mám radost, že našla životní lásku. Moc velkou radost…“ Zlomil se jí hlas.

„To vidím,“ podotkl West suše. „Tumáš, vezmi si kapesník a utřeme ti ty slzy radosti.“

„Děkuju.“

„Nebylo by úplně nepřirozené,“ poznamenal West vlídně, „kdybys maličko žárlila. Není žádné tajemství, že ty sis chtěla najít partii, kdežto Pandora byla odjakživa rozhodnutá vůbec nikdy se neprovdat.“

„Nezávidím, mám strach.“ Žena se tiše vysmrkala. „Chodila jsem na všechny večeře a plesy a seznámila jsem se s každým. Někteří přijatelní pánové jsou moc příjemní, ale i když žádný z nich není nijak strašný, není ani nijak strašně skvělý. Už jsem přestala vyhlížet lásku, hledám jen někoho, koho bych si mohla časem zamilovat, a ani takového nemůžu najít. Něco se mnou není v pořádku. Skončím jako stará panna.“

„Nic takového jako stará panna neexistuje.“

„J-jak bys nazval dámu středního věku, která se nikdy neprovdala?“

„Žena s určitými požadavky?“ navrhl West.

„To bys možná řekl ty, ale všichni ostatní řeknou ‚stará panna‘.“ Zasmušilá pauza. „Taky jsem moc buclatá. Všechny šaty jsou mi těsné.“

„Vypadáš pořád stejně.“

„Včera večer mi museli povolit švy. Šaty nešly vzadu dopnout.“

Tom se kradmo pootočil v křesle a vykoukl přes jeho okraj. Dech se mu zatajil a zůstal na ni zírat v úžasu.

Poprvé v životě byl Tom Severin uchvácen. Uchvácen a zdolán.

Byla krásná krásou ohně a slunečního světla, hřejivě a zářivě a zlatě. Pohled na ni v něm budil pocit vyhladovělé prázdnoty. Byla vším, co postrádal ve svém nuzném dětství, představovala všechny ztracené naděje a příležitosti.

„Srdíčko,“ ševelil West laskavě, „poslouchej mě. Nemusíš se bát. Buď potkáš někoho nového, nebo změníš názor na někoho, kdo se ti napoprvé nezamlouval. Některým mužům přijdeš na chuť až časem. Je to stejné jako ústřice nebo gorgonzola.“

Přerývaně vzdychla. „Bratránku Weste, jestli se neprovdám do pětadvaceti… a ty budeš ještě svobodný… budeš mou ústřicí?“

West na ni jen tupě hleděl.

„Dohodněme se, že se jednoho krásného dne vezmeme,“ pokračovala, „jestli o nás nebude stát nikdo jiný. Byla bych dobrá manželka. Vždycky jsem snila jen o vlastní rodině a šťastném domově, kde se všichni cítí bezpečně a příjemně. Víš přece, že nikdy do nikoho nerýpu, ani nemlátím dveřmi, ani netrucuju v koutě. Jen se potřebuju o někoho starat. Chci být pro někoho důležitá. Než odmítneš…“

„Lady Cassandro Ravenelová,“ přerušil ji West, „to je nejpitomější nápad, na jaký kdy kdo přišel od chvíle, kdy se Napoleon rozhodl vtrhnout do Ruska.“

Její pohled se změnil ve vyčítavý. „Proč?“

„Kromě nespočtu jiných důvodů jsi pro mě moc mladá.“

„Nejsi starší než lord St. Vincent, a ten se právě oženil s mým dvojčetem.“

„V nitru jsem starší než on o desítky let. Moje duše je seschlá jako rozinka. Dej na má slova, nechceš být mou ženou.“

„Bylo by to lepší než zůstat osamělá.“

„Takový nesmysl. ‚Sama‘ je něco úplně jiného než ‚osamělá‘.“ West natáhl ruku a odhrnul zlatou kadeř, která se přilepila k zasychajícím stopám slz na jejím líčku. „Teď si jdi umýt obličej studenou vodou a…“

„Já budu vaší ústřicí,“ ozval se Tom. Vstal z křesla a přistoupil ke dvojici, která na něj zírala v úžasu s otevřenými ústy.

Tom nemálo překvapil sám sebe. Pokud byl v něčem dobrý, pak v dojednávání obchodních smluv, a tohle nebyl vhodný způsob, jak s tím začít. Pouhými několika slovy se mu podařilo ocitnout se v nejslabší možné pozici.

Jenže po té ženě tolik toužil, že si nemohl pomoct.

Čím víc se k ní blížil, tím bylo těžší uvažovat jasně. Srdce mu bilo v rychlém a přerývaném rytmu, který cítil pod žebry.

Cassandra se posunula blíž k Westovi, jako by u něj hledala ochranu, a zírala na něj jako na šílence. Tom jí to stěží mohl zazlívat. Po pravdě řečeno, už teď litoval svého počínání, jenže bylo pozdě přestat.

West se mračil. „Severine, co tady k čertu děláš?“

„Odpočíval jsem v křesle. Když jste začali mluvit, nenašel jsem vhodnou chvíli, abych vás přerušil.“ Tom nemohl odtrhnout zrak od Cassandry. Její velké, užaslé oči byly jako něžně modrá půlnoc, třpytící se hvězdami zapomenutých slz. Křivky jejího těla vypadaly pevně a něžně, nikde žádné tvrdé hrany ani rovné linie… Nic než lákavá smyslná měkkost. Kdyby mu patřila… možná by konečně poznal ten klid, co pociťují jiní muži. Už by nemusel trávit každičkou minutu každého dne snahou a dychtěním a pocitem věčné nenasycenosti.

„Ožením se s vámi,“ sdělil jí Tom. „Kdykoli. Za jakýchkoli podmínek.“

West jemně postrčil Cassandru ke dveřím. „Jdi, miláčku, já si zatím promluvím s tím šílencem.“

Nervózně bratranci pokynula a poslechla.

Poté, co překročila práh, pronesl Tom naléhavě, bez rozmýšlení: „Mylady?“

Znovu se zvolna objevila, vykoukla zpoza zárubně.

Tom nevěděl, co říct, věděl jen, že ji nemůže nechat odejít v domnění, že není přesně tak dokonalá, jak ve skutečnosti je.

„Nejste moc buclatá,“ zabručel. „Čím víc vás na světě bude, tím líp.“

Jako kompliment to nebylo zrovna květnaté, ba ani zdvořilé. V jednom modrém oku, které bylo skrz dveře vidět, to však pobaveně zajiskřilo, a pak Cassandra zmizela.

Všechny svaly v těle se mu napínaly instinktivním nutkáním vydat se za ní jako ohař po stopě.

West se obrátil k Tomovi s nechápavým a dotčeným výrazem.

Než přítel stihl pronést jediné slovo, Tom se naléhavě zeptal: „Můžu ji dostat?“

„Ne.“

„Musím ji dostat, dejte mi ji…“

„Ne.“

Tom přešel do obchodního tónu. „Chceš ji pro sebe. Naprosto pochopitelné. Budeme vyjednávat.“

„Právě jsi slyšel, jak jsem se s ní odmítl oženit,“ namítl West podrážděně.

Čemuž Tom ani na okamžik nevěřil. Jak by po ní mohl West, nebo koneckonců kterýkoli plně funkční muž, netoužit s touhle intenzitou, která pohlcuje všechno? „Očividně strategie, jak ji získat později,“ odpověděl. „Ale dám ti za ni čtvrtinu železniční společnosti. Taky podíly ve výkopové firmě. Přihodím něco na hotovosti. Řekni si cifru.“

„Zbláznil ses? Lady Cassandra není majetek, který můžu předat jako deštník. Po pravdě řečeno, tobě bych nedal ani ten deštník.“

„Mohl bys ji přemluvit. Je zřejmé, že ti důvěřuje.“

„A ty si myslíš, že bych to zneužil proti ní?“

Tom žasl a ztrácel trpělivost. „K čemu je dobré mít něčí důvěru, když ji proti němu nechceš zneužít?“

„Lady Cassandra si tě nikdy nevezme, Severine,“ prohlásil West rozhořčeně.

„Ale ona je to, co jsem odjakživa chtěl.“

„Jak to víš? Zatím jsi viděl jen hezkou mladou ženu s blond vlasy a modrýma očima. Nenapadá tě ptát se, co je uvnitř?“

„Ne. Je mi to jedno. Uvnitř si může být, jaká chce, pokud mi přenechá to, co je navenek.“ Když Tom spatřil Westův výraz, dodal maličko vzpurně: „Víš přece, že jsem nikdy nebyl sentimentální.“

„Chceš říct, žes nikdy neměl skutečné lidské city?“ zeptal se West jízlivě.

„Mám city.“ Tom se odmlčel. „Když chci.“

„Já mám jeden takový cit zrovna teď. A než mě přinutí nakopnout tě do zadnice, radši se vzdálím.“ West ho probodl smrtícím pohledem. „Drž se od ní dál, Tome. Najdi si nějakou jinou nevinnou dívenku, když chceš někoho zkazit. Už takhle mám dost záminek, abych tě zavraždil.“

Tom zvedl obočí. „Pořád jsi kyselý kvůli tomu dojednávání kontraktu?“ zeptal se s náznakem překvapení.

„Vždycky kvůli tomu budu kyselý,“ sdělil mu West. „Pokusil ses nás ošidit o těžební práva na našem vlastním panství, i když jsi věděl, že jsme na pokraji bankrotu.“

„To byl obchod,“ protestoval Tom.

„A co přátelství?“

„Přátelství a obchod jsou dvě různé věci.“

„Snažíš se tvrdit, že by ti nevadilo, kdyby se tě přítel pokusil oškubat, kdybys potřeboval peníze?“

„Vždycky chci peníze. Proto jich mám tolik. A ne, nevadilo by mi, kdyby se mě přítel pokusil oškubat. Respektoval bych jeho snahu.“

„Patrně máš pravdu.“ West zdaleka nepůsobil obdivně. „Sice jsi parchant bez duše s bezohledným apetytem žraloka, ale vždycky jsi byl upřímný.“

„Tys byl vždycky spravedlivý. Proto tě žádám, abys pověděl lady Cassandře o mých dobrých vlastnostech stejně jako o těch špatných.“

„O jakých dobrých vlastnostech?“ zeptal se West ostře.

Tom musel chvilku uvažovat. „Jak jsem bohatý?“ navrhl.

West zaúpěl a zavrtěl hlavou. „Snad by mi tě bylo i líto, Tome, kdybys nebyl tak sobecký prevít. Už jsem tě takhle zažil a vím, kam to povede. Proto vlastníš víc domů, než v kolika můžeš žít, víc koní, než na kolika můžeš jezdit, a víc obrazů, než máš stěn. Čeká tě věčné zklamání. Jakmile získáš předmět své touhy, ztratí pro tebe kouzlo. Myslíš, že s tímhle vědomím bychom Devon nebo já někdy dovolili, aby ses dvořil Cassandře?“

„O vlastní manželku bych zájem neztratil.“

„Jak jinak by to mohlo být?“ zeptal se West tiše. „Pro tebe je důležitý jenom lov.“

Kapitola 2

Po odchodu z hudebního salonku spěchala Cassandra nahoru do svého pokoje, aby si umyla obličej. Chladivý mokrý obklad na očích jí pomohl zbavit je zarudlosti. Neexistoval však lék na tupou bolest, která začala hned, jak viděla Pandořin kočár odjíždět od domu. Její dvojče, její druhá polovina, zahájila nový život s manželem, lordem St. Vincentem. A Cassandra zůstala sama.

Bojovala s nutkáním dát se znovu do pláče, když zvolna sestupovala po jednom křídle hlavního dvojitého schodiště do ohromné vstupní haly. Měla by se vmísit mezi hosty v okrasné zahradě, kde se nalézal neformální bufet. Hosté se pohybovali, jak se jim zlíbilo, nakládali si na zlatě lemované talíře horké žemle, ztracená vejce na toastech, uzené křepelky, ovocný salát a plátky charlotte russe, vytvořené z piškotového korpusu a bavorského krému. Vstupní halou procházeli lokajové, odnášející ven podnosy s čajem, kávou a chlazeným šampaňským.

Za obvyklých okolností by takováhle společenská akce Cassandru nesmírně bavila. Milovala dobré snídaně, zvlášť když obsahovaly sladkou tečku, a charlotte russe byl jeden z jejích nejmilejších dezertů. Nicméně neměla náladu s někým si povídat. Kromě toho poslední dobou jedla moc sladkostí… Ten včerejší košíček s džemem, co si dala k čaji navíc, a všechny ovocné zmrzliny mezi chody včerejší večeře, a pak celý éclair, nadívaný sytým mandlovým krémem a završený křupavou vrstvou polevy. A jedna ozdobná marcipánová květinka z mísy s moučníky.

V polovině schodů se Cassandra musela zastavit a zalapat po vzduchu. Přiložila si ruku k dolním žebrům, kde se jí korzet zařezával víc než obvykle. Zpravidla byly všední korzety přiléhavé, aby podpíraly záda a podporovaly dobré držení těla, ale nebyly mučivě těsné. Pevně se šněrovala jen k mimořádným příležitostem, jako byla tahle. S tou váhou, kterou v poslední době nabrala, si Cassandra připadala zoufale svázaná a zadýchaná a bylo jí horko. Kostice jako by jí uvěznily všechen vzduch jen v horní části plic. Celá zrudlá usedla na okraj schodiště a opřela se o balustrádu. Koutky očí už ji zase pálily.

Ach, tohle musí přestat. Dopálená sama na sebe vyndala Cassandra kapesníček ze skryté kapsy šatů a pevně ho přitiskla k čerstvému pramínku slz. Uplynula asi minuta až dvě, než zaznamenala, že někdo sestupuje uměřeným krokem dolů po schodech.

V rozpacích, že byla přistižena na schodech jako ztracené dítě, se Cassandra rychle snažila vstát.

Zastavil ji tlumený hlas. „Ne… prosím. Chtěl jsem vám dát jenom tohle.“

Skrz závoj slz uviděla tmavou postavu Toma Severina, který se zastavil na schodu pod ní s dvěma sklenkami chlazeného šampaňského v rukou. Jednu jí podával.

Cassandra po ní užuž chtěla sáhnout, ale zaváhala. „Nemám pít šampaňské, pokud není smíchané s punčem.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola 1

Kapitola 2