Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Stručný dejepis Uhorska II (ukážka)

Franko Víťazoslav Sasinek

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2019 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2019 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Erik Bartoš, Jaroslav Geňo, Jana Jamrišková, Veronika Gubová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0514-3

Pôvodná publikácia

Franko Víťazoslav Sasinek. Stručný dejepis Uhorska II. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1912. 180 s.

Bibliografické poznámky

Stručný Dejepis Uhorska. Diel II.

Pre slovenský ľud napísal Franko V. Sasinek, bývalý tajomník Matice Slovenskej.

Nákladom vlastným.

Tlačil Kníhtlačiarsky účastinársky spolok v Turčianskom Sv. Martine. — 1912.

I. Doba miešaná 1301 — 1526

I po smrti kráľa Andreja III. († 14. januára 1301) Uhorsko bolo rozdvojené stredným Dunajom. Na pravej strane Dunaja bol Gregor vyvoleným arcibiskupom ostrihomským; nad pannonskou Slaviniou, t. j. nad Šopronom, Železným, Šumavskom (Bukoň-Šumla), Tolnou, Baraňou a Budrogom, Rolandus bol palatínom pannonským. Oba prívrženci Karla Roberta. Na ľavej strane Dunaja bol Ján arcibiskupom kaločským — protivník Karla Róberta. S ním spoluúčinkoval Matúš Čak, palatín[1] a župan prešporský, zvolenský a komárňanský, potom však ako dedičný župan trenčiansky, vôbec Matúšom Trenčianskym zvaný, a to preto, že od Vácslava II. obdržal dedičný hrad Trenčín za to, že vyprostredkoval korunu kráľa uhorského pre českého králeviča Vácslava III.

Matúš Trenčiansky bol medzi oligarchmi uhorskými v tej dobe najmocnejším, vynikajúc majetkami a vlivom na osudy slovenského ľudu na západnom Slovensku, od rieky Moravy až ku strednej Tise, od Prešporka až do Komárna, Vyšehradu, Nitry, Gimeša, Hontu, Novohradu a do Zvolena. Okrem toho Orava, Liptov a Turiec boly v rukách jemu verného Donča. S majetkami spojená bola i hodnosť palatína a županská. Na neho upotrebiť možno príslovie: „Skupáň nikdy nemá dosť.“ Obdržaný a nadobudnutý majetok neprestal rozmnožovať novým a novým zakladaním osád, ktorým dával názov Lehôtky, čo poukazuje nielen na jeho slovenský národný cit, ale i na slovenskosť osád ním zakladaných. I sám jeho šľachtický prädikát de Čak poukazuje na jeho pôvod zo slovenskej osady Čaka (u Maďarov Cseke), buď ju hľadáme v Komárňanskej, alebo v Tekovskej stolici na našom Slovensku.

Na severe a severo-východe panoval oligarch Omodeus z potomstva Abu, už za doby Andreja III. ako palatín a kráľovský sudca. On, ako palatín, v rukách svojich sústrednil Spiš, Šariš, Abov Novohrad, Zemplín, Užhorod (Ungvár) a Bereg, ktoré župy zanechal synom svojim, keď r. 1312 pri Rozgoni (Rozhanovciach) od Karla Roberta utrpel porážku.

Medzi Tisou a Zahorskom (Trans-Silvaniou) bol mocným oligarchom gróf Tomáš, ktorý toto územie zanechal synom svojim. Z nich najstarší, Lonardus, hral značnú úlohu za kráľov Vladislava IV. a Andreja III., potom však za Karla Roberta; buď ako palatín, alebo ako vojvoda spomína sa jeho mladší brat Kopasz (plešivý), a tento maďarský prädikát uvádza nám na myseľ magarských Pečencov, Polovcov a Kumánov (Besenyők, Palóczok, Kúnok), ktorí od doby sv. kráľa Vladislava až do doby kráľa Belu IV. osadzovaní bývali medzi Tisou a Zagoriou (Trans-Silvaniou), zostavše buď pri svojom mahomedánstve (magarizme), buď, stavše sa kresťanmi, od tohoto odpadli k predošlému mahomedánstvu svojmu. Ich sídla tým určitejšie sa kladú do okolia Debrecína. Dousa, Kopaszov príbuzný, r. 1317 spravoval ako kráľovský sudca za Tisou župy: Bihar, Sabolč, Satmár, Solnok a a Krásno.

V Zagorii (Trans-Silvanii) už r. 1288 spomína sa Vladislav ako vicevojvoda, od r. 1291 Vladislav s Rolandom striedave menujú sa vojvodmi Zahorska, r. 1315 spomínajú sa už synovia Vladislava ako dedičia po ňom.

Za potrebné som uznal predoslať tieto poznámky o oligarchoch na ľavej strane Dunaja prv, ako bych nadpriadol rozpravu o udalostiach dejepisných po smrti kráľa Andreja III.

Hoci Gregor, vyvolený arcibiskup ostrihomský, ponáhľal sa korunovať Karla Roberta za kráľa uhorského najprv v Záhrebe, potom i v Ostrihome, tým spôsobom nezabezpečil mu kráľovský trón, lebo toto korunovanie nebolo právoplatné. Nestalo sa to skutočnou korunou, ktorá bola v rukách Jána, arcibiskupa kaločského, a Matúša, palatína uhorského. Títo, aby prekazili zámery Gregora, arcibiskupa ostrihomského, tiež sa ponáhľali učiniť kroky v Prahe, aby Vácslavovi II., kráľovi českému, ako zákonitému potomkovi Ottokara a Konstancie, dcéry Belu IV., kráľa uhorského, ponúkli uhorskú korunu. Vácslav II., ktorý nosil na hlave svojej nielen korunu českú, ale i poľskú, vyhováral sa, že by nemohol uniesť ešte i korunu tretiu. Na tom sa teda usniesli, aby tá tretia koruna položená bola na hlavu jeho syna Vácslava, ktorého bol r. 1288 splodil s Juditou, dcérou Rudolfa z Habsburgu, cisára nemeckého. Konaly sa hneď prípravy odprevadiť Vácslava do Uhorska.

Vácslav, králevič český, ktorého — vraj — v Uhorsku písali i Lácslavom, početným služobníctvom a vojskom otcovským odprevádzaný cez Hodonín, na hranicu medzi Moravou a Uhorskom, v Holiči oddaný bol Uhrom, ktorí ho slávnostne prijali, do Stolného Belehradu odprevádzali a tam 27. augusta 1301 za kráľa uhorského korunovali. Odtiaľ odprevadili ho do Budína a ubytovali v kráľovskom paláci. Netušený obrat prekvapil Gregora, arcibiskupa v Ostrihome, a to tým viac, že Ján, oligarch z Güssingu, nielen odpadol k Vácslavovi, ale i zmocnil sa Ostrihomu, prinútiv Gregora utiecť do Rakúska. Akonáhle sa pápež Bonifác VIII. dozvedel o tom obrate vecí Karla Roberta, ihneď písal Jánovi, arcibiskupovi kaločskému, povolávajúc ho do Ríma k zodpovednosti za to, že korunovaním Vácslava urazil právo apoštolskej stolice, spolu i právo arcibiskupa ostrihomského, ktorému náležalo korunovať kráľa uhorského. Od cesty do Ríma však osvobodila arcibiskupa ťažká choroba, ktorej podľahol. Následkom toho pápež poslal legáta svojho Mikuláša, biskupa z Ostie, do Uhorska, aby vyšetril veci a napravil. Tým cieľom svolaná bola synoda do Budína, ale pápežský legát až príliš postavil sa na stranu Karla Roberta proti kráľovi Vácslavovi, tak že necítil sa byť bezpečným v Budíne, a vysloviv interdikt (zapovedanie služieb Božích) nad mestom, dal sa na útek do Rakúska, odkázav rozvadené strany na apoštolskú stolicu.

Kráľ Vácslav poslal dôverníka svojho k pápežovi, aby tohoto naklonil sebe. Odtiaľ však dostal odpoveď láskavú síce, ale zápornú: že sa má podrobiť rozsudku apoštolskej stolice, ak nechce ztratiť nielen milosť u pápeža, ale i u cisára. Okrem toho z Budína do Prahy prichádzaly povesti presmutné o jeho synovi, tak že sa necítil byť bezpečným na uhorsko-kráľovskom tróne. Odhodlal sa teda radšej zachrániť synovi život, ako jeho uhorskú korunu, podrobiť sa rozhodnutiu pápežskému a cisárskemu a zastaviť márny zápas s pápežom a s cisárom. Na jar r. 1304 nenazdajky octnul sa v Budíne, uchvátil kráľovskú uhorskú korunu a iné krajinské drahocennosti a s exkráľom Vácslavom dal sa (17. mája) na cestu do Prahy po ľavej strane Dunaja, konajúc cestu za Moravu do Čiech. Pri tej príležitosti odvliekol so sebou do zajatia Vladislava, syna Wernerovho, mešťanostu budínskeho, a mnohých iných mešťanov.

Keďže Vácslav formálne neodriekol sa koruny uhorsko-kráľovskej, v Uhorsku nastaly smutné pomery anarchistické a oligarchické, do ktorých zamiešal sa nový uchvatiteľ koruny uhorskej. Po smrti českého kráľa Vácslava († 21. júna 1305) prišiel do Prahy Otto, vojvoda bavorský, syn Henricha, bavorského vojevodu, a Alžbety, dcéry Belu IV., kráľa uhorského, aby s exkráľom Vácslavom vyjednával o prenesení naňho práva na korunu uhorskú. Tým cieľom sišli sa oba v Brne. Ľahkomyseľný Vácslav nielen slovom, ale i skutkom preniesol svoje právo na Ottu, oddajúc mu i uhorsko-kráľovskú korunu. Ešte toho roku 1305 dňa 4. augusta zavraždený bol v Olomúci skrze Konráda Potsteina, türingského rytiera.

Rudolf, vojvoda rakúsky, dozvedev sa o tom výčine Vácslava, uzavrel smluvu s Karlom Robertom proti Ottovi. Rudolf mal strážiť hranicu Rakúska na rieke Lajte, Matúš Trenčiansky hranice Uhorska na rieke Morave, aby Otto, keď bude chcieť vtrhnúť do Uhorska, padol im do klepca. Medzitým Berchtold, mešťanosta viedeňský, zradil Ottovi úmysel Rudolfa a Matúša, aby sa mal na pozore pred úkladmi, ktoré mu, ako Nemcovi, majú prekaziť vstúpenie na uhorskú pôdu. No také upozornenie bolo buď zbytočné, alebo márne. Zbytočné vzhľadom na Matúša, ktorý ho nechcel, — márne vzhľadom na Pannoniu, kde mu nemčúrski oligarchovia, páni z Güssingu, mohli obľahčiť prístup, a mu ho i skutočne obľahčili, tak že už 6. decembra 1305 korunovaný bol korunou kráľovskou, ktorú bol so sebou priniesol, skrze L., biskupa vesprímskeho, a Ant., biskupa čanádskeho.

Kráľovi Ottovi ľahko bolo získať si Nemcov a maďarských Kumánov, ba i tých, ktorí chceli mať kráľa od pápeža neodvislého: teda pracoval na tom, aby si ich získal nielen v Uhorsku (na Potisí), ale i v Zahorsku (Trans-Silvanii). Započal o tom vyjednávať s vojvodom — oligarchom Zahorska (Trans-Silvanie) a chcel s ním vstúpiť i do sväzku rodinného, žiadajúc ho o jeho dcéru za manželku. Keď sa však mal stretnúť so zasľúbenou mu nevestou, vojvoda Vladislav dal ho lapiť, odobrať mu uhorsko-kráľovskú korunu a uväzniť, a podržal ho vo väzení.

Úbohá krajina! Kráľ tvoj, koruny pravej zbavený, vo väzení, druhý jej kráľ s nepravou korunou von z krajiny sa potulujúci! Anarchiou si na kusy roztrepaná a stádo bez pastierov vlkom v korisť dané, oligarchmi, sháňajúcimi sa len za ziskom svojím, ubiedená a nad priepasťou záhuby trnúca: kto ťa od nej zachráni? Nezabudni na staré príslovie: „Pomáhaj si, človeče, i Pán Boh ti pomôže!“

Nakoľko pre nedostatok potrebných k tomu zpráv a pre ich nedostatočnosť nevládzem postaviť sa len na problematické, nie však na kategorické stanovisko, prozreteľnosť Božia vyvolila si práve Karla Roberta na liečenie a napravenie tých smutných pomerov, v ktorých sa nachádzala krajina uhorská, a to najprv na pravej, potom však i na ľavej strane Dunaja.

Začiatok reformy učinil Tomáš, arcibiskup ostrihomský, dav sa do stykov s oligarchmi z Güssingu. Keď sa mu to s jednotlivcami podarilo, pokračoval v diele skrze valné shromaždenia (snemy). V prvom zasadnutí Karol Robert uznaný bol za riadne vyvoleného kráľa uhorského a ako taký pozvaný bol do peštianskeho rákoša na 27. novembra 1308. V jeho osobnej prítomnosti ustálené bolo právo uhorského trónu, a trón i práva jeho boly prenesené naňho i na nástupcov jeho. Kto by ho neprijal za pravého kráľa uhorského a odoprel mu úctu a poslušnosť, pokladaný a stíhaný bude za nepriateľa kráľovskej dôstojnosti a za zradcu vlasti. Kráľ už predbežne so svojej strany sľúbil, že potvrdzuje všetky svobody a darovania, udelené cirkvi a veľmožom; že dá vyšetriť právoplatnosť majetkov nadobudnutých alebo odcudzených; že bude pracovať na tom, aby majetky bezprávne odcudzené boly navrátené a nahradené.

Medzitým pápež Klement V. začal hýbať už temer zaspalú záležitosť Karla Roberta v Uhorsku. Pred súd apoštolskej stolice pohnal i kráľa Ottu, ktorý bezprávne uchvátil korunu, a pokarhal biskupov vesprímskeho a čanádskeho, ktorí sa opovážili ho korunovať; prikázal obom arcibiskupom a ich suffraganom, tiež iným cirkevným a svetským hodnostárom, aby všemožne podporovali Karla Roberta. Okrem toho poslal do Uhorska i legáta svojho, kardinála Gentilisa, aby šťastne zakončil záležitosť Roberta.

Kardinál Gentilis 2. júla 1308 vystúpil z lode na breh dalmatský, slávnostne však uvítaný mal byť až pozdejšie, kým sa pokonajú potrebné poriadky k zastúpeniu celého Uhorska na synode. To. že sa prvšia synoda pannonská podarila Tomášovi, arcibiskupovi ostrihomskému, obľahčilo cestu pápežskému legátovi k vydržiavaniu druhej širšej synody na jar 1309. Zúčastnili sa hojným počtom v Budíne i zástupci s ľavej strany Dunaja, ktorí mali byť získaní kráľovi Karlovi Robertovi. Gentilis bol mužom učeným, obozretným a príjemným, vyhýbajúc takým výrazom, ktoré by prítomných mohly pohoršiť alebo odstrašiť, a docielil to, že sobor 2. apríla 1309 prijal — nie ako rozkaz pápežov z poslušnosti, ale ako dobrú radu pápežovu z dôvery — Karla Roberta za kráľa vyvoleného.

Ale že pravá koruna kráľovská nachodila sa v rukách Vladislava, vojvodu zahorského, uzavreté dať vyhotoviť novú, právoplatnú korunu a ňou korunovať Roberta. Keď koruna bola vyhotovená a cirkevným obradom posvätená, ňou bol 15. júna Robert korunovaný v Budíne vo veľkom chráme Matky Božej.

*

Karol Robert I., ako korunovaný kráľ, nekonal viac ako kandidát, ale ako právo a moc majúci nad celým Uhorskom, na pravej i na ľavej strane Dunaja, a to opásaný rímsko-katolíckym mečom k ochrane cirkvi a sebe verných, na postrach neverných a vlastizradcov, menovite proti oligarchom na ľavej strane Dunaja, a síce:

a) Prvý, ktorý ten rímsko-katolícky, centralizačný nápor 1309 utrpel, bol oligarch zahorský Vladislav. Keď pápežský legát Gentilis vyslovil nad ním a nad prívržencami jeho cirkevnú kliatbu, ak sa nepodrobí kráľovi a ak mu neoddá pravú, exkráľovi Ottovi odňatú korunu: Vladislav r. 1310 učinil i tamto i toto, a Karol Robert 25. augusta toho roku korunovaný bol pravou korunou (gréckou z r. 1075) v Stolnom Belehrade; predošlá (latinská) koruna ztratila posviacku a právoplatnosť.[2]

b) Druhý palatinát, na ktorý kráľ Karol položil ruku, ležal za Tisou, majúc v sebe župy: Bihar, Sabolč, Satmár, Solnok a Krásno. Palatínom bol Rorand a bratia jeho.

c) Tretí palatinát na severe a na severo-západe obsahoval v sebe župy: Spiš, Šariš, Abauj, Zemplín, Ungvár a Bereg. Palatínom bol Omodeus, ktorý — hoci Matúšom Trenčianskym podporovaný — r. 1312 pri Rozgone (Rozhanovciach) utrpel od kráľa Karla strašnú porážku a pri Košiciach i smrť.

d) Štvrtý palatinát na západnom Slovensku bol Matúša Trenčianskeho. Porážka palatína Omodea bola spolu i začiatkom úpadku Matúša (1321). Neboly to s veľkým a hlučným odporom vedené vojny, ale len vyslanie kráľovského (najatého) vojska k potrestaniu neposlušných poddaných. Pomer Matúša Trenčianskeho ku kráľovi Karlovi zostal i naďalej in statu quo ante, iskra pod popolom.

Taká oligarchická ústava bola i na pravej strane Dunaja s troma palatínmi, a síce:

a) Jeden zo synov Henricha, Ján z Güssingu, ako palatín panoval nad Šopronom a Železným, za takého uznaný i od kráľa Karla Roberta, keď k nemu bol pristúpil, a podržal vládu oligarchickú temer nad celou Pannoniou medzi Rábou a Drávou.

b) Jeho brat Henrich Henrichovič, ktorý panoval nad Nemcami v Šopronsku, Železnom a Mošoňsku.

c) Zemiansky okres Vajkanský, pravdepodobne Tomášom, arcibiskupom ostrihomským, založený, kde osadil palatinát pre privilegovaných zemänov, niekdajších maďarských Pečencov, r. 1074 tam osadených proti prechmatom nemeckých križiackych rytierov (Templárov a Joanitov).

Pápež Bonifác VIII., horlivý korteš Karla Roberta a reformátor Uhorska, píše Vácslavovi II., kráľovi českému, r. 1301 o tom, že Uhorsko, také slávne, také skvelé, za jeho doby je také upadlé a vôbec za korisť dané Kumánom a Tatárom, rozkolníkom a pohanom (Cumanorum, Tarlarorum, Schismaticorum et paganorum) a v nivoč príde, ak nebude napravené. Dľa jeho mienky malo sa to stať skrze obrátenie mahomedánskych Kumánov a starovercov, hlavne však skrze osadzovanie Nemcov a nemeckých rytierov v Uhorsku. Tým cieľom pápež Klement V. (1305 — 1316) obnovil rád nemeckých rytierov pre Uhorsko, a kráľ Karol udelil hojné privilegia Nemcom. Tým spôsobom mal sa rozmnožovať živel nemecký v Uhorsku a Zahorsku (Trans-Silvanii) na potlačenie živlu slovanského a kumánskeho (maďarského). Dialo sa to s úspechom hlavne na Potisí a v Zahorsku, natoľko, že i ich súsedia Slovania prevzali od Nemcov názov sedem hradov nemeckých (Siebenbürgen, Septem castra Teutonum, Sedmohradsko) namiesto predošlého názvu Trans-Silvania, Zagoria.

Také rozkúskovanie krajiny na palatináty je nám odporné a nie dosť objasnené síce, lebo sme v školách pozdejších zvykli na jednotný maďarský štát, nie však na centralizovaný, znajúci jedného kráľa a jedného palatína: nesvobodno nám však zaznať opravdivú tvárnosť Uhorska a tak si ho predstaviť v dobe kráľa Karla Roberta, akým nebolo. Ono bolo nielen rozkúskované na väčšie, ale drobené i na menšie. Na príklad obec Vajka v Prešporskej župe, náležajúca arcibiskupovi ostrihomskému, mala svojho palatína (nádvorníka) a palatinálny súd, ku ktorému patrily i okolité osady.

Že palatináty poukazovaly i na rozdielnosť obyvateľov krajových, dá sa uveriť: lebo na ľavej strane Dunaja od rieky Moravy po Tisu boli Slováci, na Potisí a v Zahorsku (Trans-Silvanii) bývali pôvodní Sloveni, Maďari (Bisseni, Polovci, Székelyi), Nemci a Valasi; na pravom brehu Dunaja však okrem pôvodných Slovenov bývali Nemci v Šopronskej a Železnej stolici, potom medzi Salou a Dravou pôvodní Sloveni v pannonskej Slavonii. Kto sa chce vrozumieť do vtedajších okolností, nesmie sa dať oslepovať predpojatosťou, že každý občan Uhorska je Maďarom; rozličné národy etnografické maly i spoločný geografický názov Uhrov.[3] K sústredneniu takého rozkúskovaného polyglottného Uhorska bolo by treba bývalo iných štáttvoriacich faktorov, než kráľ Karol Robert, kardinál Gentilis a arcibiskup Tomáš.

Matúš Trenčiansky panoval nie ako dvorník (palatín), nie nádvorník (major palatinus), ale ako od kráľa neodvislý a samostatný, majúc pod sebou vlastných palatínov (Demetra a Feliciana), válčiac a uzavierajúc smluvy so súsednými panovníkmi (českým a poľským), ba i so samým cisárom Fridrichom; bol nepriateľom tých, ktorí boli priateľmi kráľa Karla Roberta, a priateľom tých, ktorí boli protivníkmi jeho; on chcel vstúpiť i do manželských pomerov s Fridrichom, vojevodom rakúskym; on založil do 40 slovenských osád (plantationes), ktoré dosaváď podržaly názvy Lehôt, maďarskou megalomaniou zalepené názvom gyarmat. On tratil a tratil svoju panovnícku moc nie tak pod vlivom cudzincov, ale pod zradou svojich. Demeter Mikulášovič, jeho pokrevný a od neho palatínom učinený, pomocou Nemcov spišských uchvátil mu Turiec, Liptov a Oravu.

Následkom toho naši museli válčiť na pravej strane Dunaja proti cisárovi Ludvikovi, na ľavej strane pod Matúšom Trenčianskym proti Jánovi, kráľovi českému. Obe naše válčenia r. 1315 priniesly Uhorsku porážku.

Matúš Trenčiansky, ako opravdivý vlastenec, prv, než by sa bol dal do boja proti kráľovi Jánovi, prosil kráľa Roberta o pomoc proti nemu, ale dostal odpoveď, že mu to neslušno učiniť, poneváč je manželom Boženy, sestry Jána, kráľa českého.[4] Následkom toho Matúš nemal sily odolať kráľovi českému, zastavil vojnu a nastalo vyjednávanie o mier.

Cisár Fridrich i medzi tým časom, čo sa pracovalo o mier, vyzval kráľa Roberta, aby s ním obnovil vzájomnú smluvu (r. 1314). Kráľ mu to sľúbil s podmienkou, ak mu odstúpi Prešporok, a po zahnanom s jeho pomocou Matúšovi Šúr (Csallóköz), Komárno a Vyšehrad, dedictvo vdovy po kráľovi Andrejovi III. Už nasledujúceho roku 1320 nachádzame kráľa Roberta na honbe proti Matúšovi na sklonku septembra v okolí Sempca, v Žabokrekoch, Vyšehrade a Komárne; po jeho smrti, 1. mája 1321, v Leviciach 6. júla, 25. júla a 8. augusta pod Trenčínom.

Ale že Božena, manželka kráľa Karla Roberta už r. 1319 bola umrela, vstúpil už r. 1320 do manželstva s Alžbetou, dcérou Vladislava Lokietka, kráľa poľského.

Hoci už Matúša Trenčianskeho nebolo na Slovensku a po ňom nezostalo ani dedičného potomka, Matúšovci jednako ešte sa nepoddali, ba Peter, gróf zemplínsky, zašiel i do Ruska povolať ruské knieža na slovenský trón. No zvanec toho neprijal.[5]

Tak sa zdá, že kráľ Robert dosť šetrne sa choval k prívržencom Matúša. Tak 30. novembra 1327 prikazuje vrchnostiam, menovite županovi belehradskému, aby súdobne stíhaly Mikuláša, syna Matúša Čaka, lebo že mu odpustil všetky zločiny, vynímajúc ľudovraždy a opanovania dedín, ktorých by sa bol v službe kráľovskej dopustil za času Štefana, syna Marka Čaka. Majstrovi Blažejovi, synovi Mikuláša z Fony, daroval kráľovskú dedinu Kuryma čili Dubina v Šariši, na odmenu zásluh v bojoch proti Matúšovi Trenčianskemu, menovite Syrok a Trenčín. Zeme Vrbov a Stráža v Novohradskej župe, ktoré odňaté boly Michalovi, synovi Martina, pre jeho držanie s Matúšom Trenčianskym, daroval Tomášovi, vojvodovi zahorskému (sedmohradskému).

Ako sa kráľ Robert so svojimi kmeťmi usiloval uviesť poriadok do krajiny vo veciach svetských, ktoré boly skrze oligarchov zapríčinené, tak i arcibiskupi, ostrihomský a kaločský, so svojimi suffraganmi svolali synodu, aby sa neporiadky napravily: menovite, aby sa majetky, ktoré skrze oligarchov boly cirkvi odňaté, jej navrátily a aby manželstvá medzi kresťanmi a nekresťanmi sa neuzavieraly; aby Židia a neverci (mahomedánski Kumáni a Pečenci), ba i staroverci do lona rímsko-katolíckej cirkvi obracaní boli; aby od obrátených dežmy a poplatky nepožadovali. Tieto nariadenia synody sú len opätovaním predošlých, proti Matúšovi a iným oligarchom vydaných synodálnych uzavretí, ktoré zostaly len na papieri a teraz doručené boly jemu, aby ich splnil, aby neuvalil na seba cirkevné tresty. Okrem toho napomenula ho synoda, aby prestal viest nepoctivý život a vstúpil do počestného manželstva: žiadala spolu i povolanie krajinského snemu do Pešti. Všetko to sľúbil. Za manželku vzal si r. 1317 Máriu, dcéru Kazimíra, kráľa poľského. Keď však Mária ešte toho roku 16. septembra umrela, vzal si r. 1318 za manželku Boženu (Beatricu), sestru Jána, kráľa českého, dcéru Henricha Luxenburgského, cisára nemeckého. Nevesta do Uhorska bola privedená a toho roku za kráľovnú ovenčená.

Známo je, že takéto z politiky povstalé manželské sväzky (szoknya politika) osnúvajú sa proti niekomu tretiemu. Týmto tretím bol Matúš Trenčiansky. Po smrti cisára Henricha († 1314) uchádzali sa dvaja súperi: Ludvik, vojvoda bavorský, a Fridrich, vojvoda rakúsky. Náš kráľ Robert uzavrel vzájomnú smluvu s Fridrichom na útok a obranu proti komukoľvek; Ján, kráľ český, naproti tomu však stál v službe Ludvika. Kráľ Karol v tom domnení, že odbojní palatíni boli podporovaní i súsednými kniežatmi na východe a juhovýchode, dal sa na válečný pochod za hranice Zahorska (Sedmohradska) cez Severín (Szörény) proti Alexandrovi, vojvodovi zeme Bazard, sprevádzaný županom zvolenským, turčianskym, liptovským a oravským, barónom Dončom.[6] Kronika budínska kladie túto vojnu do roku 1332. Mne sa tak zdá, že sa tá vojna položiť má hneď za r. 1312, lebo kráľ Karol 1332 zaneprázdnený bol inými vecami, a tá istá kronika len extravaganter položila vojnu do r. 1332.

Župan Donč tiahol s vojskom kráľovým do zahorskej vojvodiny nie proti vojvodovi Zahorska, Vladislavovi, ktorý sa bol už smieril s kráľom Robertom, ale proti vojvodovi Vlachov, bývajúcich za Zahorskom (Trans-Silvaniou), v Moldavsku, ktorí činili lúpežné výpady na Severín a Fogaraš v dolnom Zauhorsku (Trans-Silvanii). Porazil ich, a oni sľúbili vernosť kráľovi Robertovi. Odtiaľ tiahol proti Srbom, pod dolným Dunajom súsediacim s Uhorskom. Neprišlo k bitke, lebo Srbi, aby vyhli srážke, dali sa do priateľského vyjednávania o mier, a ho i obdržali. Odtiaľ Donč tiahol s vojskom do Horvatska, aby tam učinil poriadky. Čo keď sa stalo, tiahol do Dalmácie, aby tam podobne učinil poriadky s Benátčanmi k ochrane miest na mori Adriatickom. To keď sa stalo, navrátil sa s kráľom Robertom do Uhorska, lebo tak to žiadaly pomery k Nemecku. No neodstúpil ani teraz od úmyslu svojho a dostal i Mojžiša, vojvodu zahorského, na svoju stranu. Bol však porazený, lapený a 13. februára statkov svojich pozbavený, a tak i kráľ Robert po ako-tak uvedenom poriadku doma mohol obrátiť svoj zrak na zeme juhoslovanské. Tam Štefan Dragutín, kráľ srbský, utiahol sa do kláštora, a Milutín (Mladín), jeho brat, stal sa jeho nástupcom. Milutín bol mužom ohnivým a podujímavým. Hneď na počiatku panovania svojho učinil sebe neškodnými: Vladislava Štefanoviča uväznil, mladšiemu jeho bratovi Štefanovičovi dal Drač (Durazzo) k čestnej výžive a stal sa kráľom celého Srbska; smieril sa so svojím pobožným synom Štefanom a tomuto, vrátivšiemu sa z Carihradu, dal Diokleu. Toto nariadenie roztrpčilo Filipa z Tarantu, ktorému jeho otec Karol II. odstúpil právo na Albániu; jeho druhá manželka, Katarína de Valois, odstúpila mu i svoje dedičné nároky na latinské carihradské cisárstvo: nosil teda názov cisára východného, kráľa Albánie a pána Draču. Na základe tých titulov darových a že mačvanské územie Srbska kedysi náležalo pod korunu uhorskú, pápež Ján XXII. (1316 — 1334) a kráľ uhorský Karol Robert sosnovali spiknutie proti nemu, ako starovercovi. Milutín bol porazený, a musel kráľovi Robertovi odstúpit Mačvu a veľkú časť Bosny grófom brebirským. Kráľ Robert, ako-tak pokonav vec, musel sa navrátiť do Uhorska, lebo dostal zvesť, že Ondrej Henrichovič, bán pannonského Uhorska (Slovenska nad Salou), spojiv sa s niektorými nemeckými pánmi, zapríčinil odboj a ohrozoval už i Ráb. Keď urobil doma poriadok, navrátil sa opäť do Dalmatska, kde Milutín, král srbský, opäť zapríčinil nepokoje, najprv domáce, medzi ním a jeho bratom Pavlom. Kráľ Robert pritiahol s vojskom a potlačil nepokoje tak, že Milutína dal uväzniť a odviesť do Uhorska (5. novembra 1321). Tak učinil i s Ivanom Boboničom, bánom Slavonie, a na jeho miesto ustanovil Štefana Kotromanoviča bánom Bosny.

Medzi tým časom zmenily sa pomery nad Dunajom. Robert pomáhal Fridrichovi, rakúskemu vojvodovi, proti Ludvikovi, bavorskému vojvodovi. Pomoc jeho nebola korunovaná dobrým výsledkom, lebo Fridrich padol do rúk Ludvika, vojvoda Henrich však do rúk Jána, kráľa českého. Následkom zakročenia Karia Roberta, obnovivšieho smluvu s rakúskymi vojvodmi, započalo sa v Hodoníne nad riekou Moravou 24. augusta 1323 vyjednávanie o mier, ktorého výsledok bol prepustenie Henricha na svobodu. Fridrich, arcivojvoda rakúsky, až r. 1325 vypustený bol z väzby.

Okrem toho i inde bola činná zbraň kráľa Roberta. Na našom Slovensku odnímal hrady Matúšovcom, pokoril Nemcov v Zahorsku (Sedmohradsku), za svoju samostatnosť bojujúcich; pomáhal Vladislavovi Lokietkovi, kráľovi poľskému, proti Litvanom a uvádzal záležitosti juhoslovanské do poriadku.

Po smrti Milutína (5. novembra 1321) jeho brat Juraj mal zápletky proti Splitčanom (Spalato). Splitčania volali na pomoc Ivana Boboniča, a keď im to odoprel, zažalovali ho u kráľa Roberta. Robert odňal mu hodnosť a poslal ta Mikuláša, župana vesprímského, ako bána Slavonie s vojskom. Ale Bobonič i jemu sa zoprel. Následkom toho Mikuláš zahnal ho a ako bán povolal Horvatov a Dalmatíncov do snemu, kde im potvrdil ich svobody. (?) Ledvaže Mikuláš odtiahol s uhorským vojskom, Juraj, kráľ srbský, prišiel ta, aby sa vtisol Horvatom a Dalmatíncom za bána, a pred Kninom položil sa táborom. Župan Knina porazil ho a zajatého poslal do Splitu. Potom oznámil kráľovi Robertovi výčin svoj, spolu i ospravedlňoval ho, dokladajúc, že príčinou ustavičných nepokojov sú prílišné svobody oligarchov. Robert uveril mu a 8. júla 1325 svobody Horvatov a Dalmatíncov umenšil a tým i práva bána upevnil.

Kráľ Karol Robert akosi počal nedôverovať Nemcom, chcejúc diplomaticky zachrániť Uhorsko pred ich cielením na východ (Drang nach Osten). Záležalo mu uzavrieť priateľstvo medzi sebou a Jánom, kráľom českým, aby sa tento nemohol zamiešať do vecí poľských. Sišli sa 13. februára roku 1327 v Trnave uzavrieť smluvy proti komukoľvek, vynímajúc Fridricha rakúskeho. Podmienkou bolo: že Vladislav, Karlov syn, vezme si Annu, dcéru Jána, kráľa českého, a potomkovia týchto budú mať právo na uhorský trón. Keby nemali potomka mužského, aby to právo mala i dcéra. Potreba tej opatrnosti ukázala sa, keď poľskí nespokojenci nahovárali Jána proti Vladislavovi Lokietkovi poľskému a Ján sa dal na pochod pod Krakov. Kráľ Robert v smysle smluvy zadržal ho od nepriateľstva proti Lokietkovi. — Podobne potreba smluvy ukázala sa v Rakúsku. Fridrich a Albrecht, vojvodovia rakúski, po smrti vojvodov Henricha a Leopolda rozdelili ich zeme medzi seba; tretiemu ich bratovi Ottovi časť odopreli, hoci mu i dľa „poslednej vôle“ otcovskej prislúchala. Karol Robert pohrozil Fridrichovi a Albrechtovi, ak neurobia zadosť Ottovi. Keď si toho nevšímali, Karol s vojskom dostavil sa 21. septembra 1328 do Brucku nad Lajtou. To účinkovalo. Arcivojvodovia rakúski listinu mieru podpísali, že ani Henrich, syn niekdajšieho uhorského kráľa Ottu, ani vojvodovia rakúski neosobujú si nejakých nárokov na Uhorsko a na majetky v Uhorsku.

Toho času prišla zo Sicílie zpráva, že Karol, kráľ neapolitánsky, r. 1328 umrel, nenechav po sebe mužského potomka, ale dcéry Johannu a Máriu. Náš kráľ Karol Robert činil si nároky na Neapolitánsko. Obrátil sa na pápeža, aby dovolil manželstvo medzi Johannou, dcérou Karla, zosnulého kráľa Sicílie, Kalabrie a Neapolu, a medzi Andrejom, synom Karla Roberta. Pápež Ján XXII. to dovolil.

Keď kráľ Robert 1330 zdržoval sa vo Vyšehrade, upadol do veľkého nebezpečenstva. Práve bol s rodinou svojou dňa 17. apríla pri obede v podhradovom kráľovskom paláci, keď vrútil sa ta Felician Zahovič,[7] ktorý bol predtým od Matúša Trenčianskeho ustanovený za palatína v Novohrade,[8] ale potom stal sa palatínom kráľa Roberta, a to takým obľúbeným, že mal vždycky voľný prístup do dvora kráľovského.[9]

Keď 17. apríla sedela za stolom pri obede kráľovská rodina, Felician, ako rozľútený tyger, vrhol sa na ňu a mečom začal ju rúbať. Kráľa Roberta poranil na ruke, kráľovne Alžbete odsekol štyri prsty na pravici, synom kráľovským, Ludvikovi a Ondrejovi, odsekol šticu a roztrhol vrchné rúcho. V tom však priskočili ich pestúni, Mikuláš Knežič a Ján Druget, aby prevzali rany na králevičov namierené. Ján Alexandrovič zo Šarišského Potoka posekancom svojím zaťal Feliciana do tyla a porazil ho na zem; v tom prichvátali ta služobníci a strážnici kráľovského domu a posekali ho na kusy. Strašné vraždenie so strany Feliciana, strašné zavraždenie jeho! Ktože zavdal príčinu k tomu? V kráľovskom paláci bola pekná Klára, dcéra Feliciana, nadstolníčkou a nadobrusárkou kráľovny Alžbety. S povedomím Alžbety Klára utrpela už v januári 1330 násilie od Kazimíra, brata kráľovny. Keď sa cítila v požehnanom stave, s bôľnym nárekom oznámila to otcovi svojmu Felicianovi, čo ho tak prekvapilo a rozdráždilo, že sa odhodlal k pomste. Dopustil sa ovšem veľkého zločinu, ale čo sa potom dialo i s jeho rodinou, to podáva smutný príklad vtedajšej stredovekej justície v Uhorsku. Nezasedal hrdelný súd k vyšetreniu, ale bez neho, z rozkazu kráľa Roberta, vyslaní boli katovia, aby zoťali tých, ktorí do tretieho kolena boli v rodine s Felicianom; vyslaní boli tiež exekútori, aby habali majetky od takých, ktorí boli vo švagorskom sväzku s Felicianom. Nadto spomenutá Klára, pozbavená nosa, úst i prstov na rukách, posadená bola na koňa a, po krajine na postrach vodená, musela ľudu privolávať: „Kto je neverný kráľovi, za všetko obdrží takúto odplatu!“ Druhá dcéra Feliciana, menom Zoe, vydaná za zemäna menom Kopecz, bola privedená do Levíc a na rozkaz Imricha Bacha, dobrého priateľa kráľa Roberta a kastellána hradu Levického, bola zoťatá. Jej manžel Kopecz bol majetkov pozbavený a uvržený do väzenia, kde i umrel.

Kráľ Karol Robert ešte toho roku 1330 prišiel so životom svojím ešte do väčšieho nebezpečenstva, podujav vojnu proti Bazaradovi, vojvodovi Valachov moldavských, ktorý opäť opanoval hrady Severínsky a Fogarašský, aby ho buď zahnal, alebo poplatným korune urobil. Sohnal teda vojsko, nakoľko mu bolo možno čo najväčšie, a dal sa na pochod. Na čele vojska jeho boli Dionýs, syn Mikuláša, a syn Ivankov, ktorého, keď sa bol zmocnil Severína, ustanovil kráľ Robert bánom, kniežaťom korune poplatným. Keď sa o tom dozvedel Bazarad, vypravil poslov svojich ku kráľovi Robertovi a žiadal o mier s nasledujúcimi podmienkami: že mu na trovy, ktoré vynaložil na vystrojenie vojska, dá 7000 mariek v striebre; že mu odstúpi Severín i s okolím k nemu prislúchajúcim; že jedného zo synov svojich prepustí k službe ku kráľovskému dvoru na vlastné útraty. K podmienkam pridaná bola dobrá rada, aby vojsko pokojne odišlo, lebo ak bude postupovať ďalej, nevyhne nebezpečenstvu. Kráľ Robert hrdo odvrhol podmienky, a keď Donč, župan zvolenský a liptovský, schvaľoval tie podmienky, ostro ho za to pokarhal. Vojsko pohlo sa ďalej do hôr, ale, neznajúc cesty a nemajúc chleba, zastavilo pochod. Vyjednávalo sa s Bazaradom, aby sa smiloval nad vojskom a poradil mu cestu vrátiť sa. On — ako staroverec — poradil im cestu do jednej doliny, ktorá obtočená bola horami. Tam ich očakávalo vojsko Bazaradovo a temer ich zničilo. Tam zahynula hlavne nesčíselná sila Kumánov. I sám kráľ Robert ledva horko-ťažko vyviazol z nebezpečenstva a v polovici novembra dorazil do Temešváru a konečne do Vyšehradu.

Hoci kráľ Robert od tejto doby bol neduživý a trpel na lámku nôh a rúk, jednako bol ešte dosť činný i vo večer svojho života; nielen ďalej vyjednával buď sám alebo skrze iných o zabezpečenie manželstva synovi svojmu Andrejovi, ale zapodieval sa činnou politikou i doma.

Ján, kráľ český, bol človek ľahkomyseľný, temer ustavične von z Čiech sa zdržujúci a dobrodružne od zahraničných miest a krajov poklonu prijímajúci, tak že cisár Ludvik vyhlásil ho za nepriateľa svojho a poradil kráľom s ním súsediacim, aby uzavreli spolok proti nemu. Stalo sa tak 2. septembra 1331 v Prešporku. Už v oktobri Karol Robert a rakúsky vojvoda Otto uderili na Moravu na Breclavu. Ján z Lichtenburgu však porazil ich a zapudil do Rakúska.

Ján, kráľ český, dostav o tom zprávu, rýchle prišiel z Paríža do Prahy, odtiaľ s vojskom na Moravu, obsadil Breclavu a tiahol k Labe. Zatým Beneš z Wartenbergu uderil na nepripravené vojsko uhorské a tak ho ubil, že Ján Druget s ostatkom vojska prekročil Moravu a utiahol sa do Prešporska. Poliaci síce tiež boli sa dostavili proti kráľovi Jánovi, ale boli neškodnými urobení. Medzi Rakúšanmi povstalá nesvornosť však prinútila Ottu navrátiť sa domov. Bezpochyby nastalá zima pretrhla vojnu. Kráľ Ján, zanechav vojsko k ochrane hraníc, odobral sa do Brna a odtiaľ do Paríža.

Hoci i v zime trvaly nepatrné šarvátky, predsa však rozhodná bitka nastala až 11. marca 1332, a to Jánovi neprajná. Následkom toho nastalo prímerie a vyjednávanie o mier, ktoré sa až 12. júla skončilo. Kráľ Karol Robert potvrdil mier 23. novembra, kráľ Ján 30. novembra 1332.

Medzi tým časom, čo Robert a Otto válčili na rieke Morave, časť uhorského vojska pomáhala i Vladislavovi Lokietkovi, kráľovi poľskému, proti nemeckým rytierom v Prusku a proti kniežaťom od koruny českej odpadlým v Sliezsku. Nemeckí rytieri, nemohúc odolať uhorsko-poľskej sile, žiadali jednoročné prímerie; sliezske kniežatá daly sa vyjednávať s Jánom, kráľom českým.

Kráľ Robert, aby dokonal záležitosť svojho syna Andreja v Sicílii, vychystal sa už i na cestu ta, ale bol zdržaný, lebo 2. marca 1333 umrel Vladislav Lokietok, kráľ poľský, a záležalo mu na tom, aby Kazimír Vladislavovič vyvolený bol za poľského kráľa. Okrem toho, nedôverujúc i domácim, chcel pred odchodom svojím zabezpečiť nástupníctvo synovi svojmu Ludvikovi. Z tej príčiny písal pápežovi, aby (ak by ostrihomský arcibiskup buď nechcel, alebo nemohol syna jeho korunovať) právne to urobiť smel ktorýkoľvek biskup uhorský, ak bude o to buď od neho, alebo od jeho syna (Ludvika) požiadaný. Konečne vychystal sa na cestu cez Záhreb 16. júla a Modrušu 17. júla, kde vystúpil na benátsku loď, na ktorej preplavil sa do prístavu u Viesti, odtiaľ Jánom, kniežaťom dračským, odprevadený bol do Neapolu, kde 27. septembra konalo sa zasnúbenie Andreja s nevestou Johannou, s ktorou obdržal ako veno kráľovstvo neapolitánske.

Pri tých slávnostiach boli v Sicílii z Uhorska: Tomáš, arcibiskup ostrihomský, Andrej, biskup varadínsky, Jakub, biskup čanádsky, Donč, župan zvolenský, a mnohí iní veľmoži, ktorí až v marci 1335 s kráľom v dobrom zdraví navrátili sa domov, zanechajúc osemročného Andreja, nekorunovaného, svojmu osudu v Neapoli. Zostali s ním: Mikuláš Druget, ako pestún, a mních Robert, ako vychovávateľ.

Kráľ Robert v tom domnení, že synovi svojmu Andrejovi zabezpečil korunu v Sicílii, obrátil svoju starostlivosť i na prvého syna svojho Ludvika, aby mu zabezpečil nielen korunu uhorskú, ale i poľskú, ktorá by mu pripadla po smrti bezdetného Kazimíra. Kazimír hneď válčil v Sliezsku, nárokujúc si právo naň. Kráľ Karol Robert ho podporoval proti Karlovi, kniežaťu českému. Karol, poneváč vypukla proti nemu vzbura v Gorutansku, prinútený bol pretrhnúť vojnu a žiadať o prímerie Kazimíra a kráľa Roberta na jeden rok.

Medzi tým časom rakúski vojvodovia 2. mája uzavreli obrannú smluvu s cisárom Ludvikom proti každému nepriateľovi, vynímajúc uhorského kráľa, saského kráľa, soľnohradského arcibiskupa, a pasovského biskupa, teda spolu radila opatrnosť kráľovi Robertovi vo vyjednávaní so Slovanmi (s českým a poľským kráľom).

Kráľ Robert najprv vyjednával s Jánom, kráľom českým, a s jeho synom Karlom skrze plnomocníkov svojich v Trenčíne, dľa čoho český kráľ Ján zrieka sa nárokov na korunu poľskú, Kazimír však nárokov na kniežatstvá sliezske. Na potvrdenie toho a na riešenie iných otázok uzavretý bol sjazd Čechov, Poliakov a Uhrov na 16. oktobra vo Vyšehrade. Kráľ Robert prijal návrh s klauzulou: ak by bol sám zapletený do vojny s rakúskymi vojvodmi, podržal si právo vyjednávať, ba i uzavrieť s nimi mier. Sjazd, na 16. oktobra určený, uskutočnil sa až na začiatku novembra. Okrem kráľov uhorského, českého a poľského boli tam: Karol, markgróf moravský, Rudolf, vojvoda saský, viac kniežat sliezskych, traja pohlavári nemeckých rytierov a mnoho cirkevných a svetských hodnostárov. Smluva trenčianska i s klauzulou kráľa Roberta bola prijatá, čo keď sa stalo, kráľ uhorský, poznajúc márnotratnosť kráľa českého, tak to previedol, že Kazimír ponúkol mu 20.000 hrivien, ako náhradu za odstúpenie kniežatství sliezskych, nad ktorými skutočne i tak nevládol, a naklonil Jána i k tomu, že sa zriekol názvu „kráľa poľského“ a všetkých nárokov na Poľsko. Okrem toho kráľ Robert nielen zaručil Jánovi vyplatenie summy, ale k nej so svojej strany pridal ešte 500 hrivien.

Pri tom sjazde boli síce i pohlavári nemeckých rytierov, ale len ako nepovolaní hostia, roztržky však medzi kráľom poľským a medzi nimi boly vyrovnané, aby nemeckí rytieri panovali nad „malým“ Pomorím a chlumským i turonským krajom, poľský kráľ však nad Kujavou a Dobrzezinou.

Že vyšehradský sjazd nebol po vôli cisárovi Ludvikovi, netreba dokazovať. Hneď na začiatku roku 1336 prišiel do Viedne na základe svojho domnelého cisárskeho práva na rakúske vojvodiny, a vojvodiny dal tým vojvodom v léno. Okrem toho, aby sa pomstil i nad kráľom uhorským Robertom, dľa svojho domnelého cisárskeho práva preniesol i niektoré majetky v Uhorsku na rakúskych vojvodov a dal im ich podobne v léno. Tým spôsobom pritiahol na svoju stranu nielen predošlých oligarchov Henrichovičov z Kysegu (z Güssingu) na pravej strane Dunaja, ale i Pavla Štefanoviča, bána Dalmácie. Týmto cítil sa byť Ján, český kráľ, urazeným v práve a už 2. februára vtrhol do Rakúska; Otto, vojvoda rakúsky, však tiahol k Znojmu. Dlho stály obe vojská netečne proti sebe. V tom dorazilo ta na pomoc i vojsko uhorské, a tak česko-uhorské vojsko oborilo sa na Ottu a zvíťazilo.

Table of Contents

Title Page

Pôvodná publikácia

I. Doba miešaná 1301 — 1526