Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Proti prúdu I (ukážka)

Elena Maróthy-Šoltésová

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Ľubica Hricová, Miriama Mládková, Michal Garaj, Katarína Mrázková, Martin Droppa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0551-8

Pôvodná publikácia

Elena Maróthy-Šoltésová. Výber II. Tatran. Bratislava 1978. 630 s. Viera Bosáková zostavila a napísala úvodnú štúdiu a chronológiu autorkinho života a diela. Daniel Šulc rediguje. František Hattala, zodpovedný redaktor. Magda Zrubcová, technická redaktorka.

1

Na nástupište jednej z významnejších železničných staníc v hornatom slovenskom kraji práve dojachal vlak. Prišlí pasažieri povychodili tu i tam z neho, a obzerajúc sa, či ich niekto čaká, ponáhľali sa k východu.

Čakajúceho národa, ktorý chcel nasadnúť na vlak, bolo natisnutého mnoho na peróne, za nízkym pevným zábradlím. Každý dral sa napred, bojac sa zaostatia; ale uniformovaný železničný úradník s mohutnou šedivou bradou i fúzmi držal východ uzavretý a upokojoval všetkých, že nemajú sa čo báť, že im otvorí, keď príde tomu čas, a všetci dostanú sa na vlak. Že bol ešte zo starých, každému odpovedal v tej reči, v ktorej ten na neho dorážal. Tučnému pánovi v ľahkom, jasnom obleku, ktorý si ustavične stieral pot z rozparenej tvári, po maďarsky vysvetlil, koľko minút má času; Židovke, naliehavo dotierajúcej, držiacej za ruku malé dievča a majúcej za sebou varovkyňu s drobným dieťaťom i s rozličnou batožinou, flegmaticky odpovedal:

„Haben S’ keine Sorge, werd’ schon zur rechten Zeit aufthun.“

Ešte i úbohej Slovači v halenách alebo opleckách, ktorá tvorila prevažnú väčšinu čakajúcich, privolal v jej reči, len s akousi tvrdou výslovnosťou:

„Netisnite sa, nazdávate sa, že vás tu chcem zadržať? To by nám veru bolo treba! Musia vám prázdny vagón pripäť, keď vás je toľko — teda čakajte!“

Tu usiloval sa byť čím drsnejší; mohlo sa uhádnuť, že asi pokladá si to za úradnú povinnosť oproti tej Slovači — i keby mu to nešlo od srdca. Slovač dala si povedať, napomínali sa medzi sebou k trpezlivosti. Izraelitka nedala sa vytisnúť zo svojej výhodnej pozície pri samom východe a naliehavým hlasom, z ktorého znelo pohŕdanie a panovačnosť, dávala varovkyni akési inštrukcie. Tučný pán išiel ešte do reštaurácie vypiť si niečo na ochladenie.

Uniformovaní úradníci i sluhovia s mrzutými i prísnymi i ustarostenými tvárami chodili náhlivo pozdĺž vlaku, každý po svojej robote; batožina sa skladala i nakladala, pošta sa vymieňala. Všade trma-vrma a nepokoj.

Konečne zaznel signál a komando, že treba beszállni. Obecenstvo vyrojilo sa spoza zábradlia, socajúc a predháňajúc sa; každý chcel byť vo vozni prvý.

V jednom vozni druhej triedy v pozdĺžnej chodbe stojí mladá dáma krásneho vzrastu v jasnopopolavých šatách, neveľmi si všímajúc zvedavé obdivujúce pohľady, ktoré sa pristavujú na jej tvári od mužských, povedľa sa berúcich. Ani klobúk nemá na hlave, neštíti sa slnečného svetla, ktoré ju oblieva plným prúdom. Čierne vlasy v ťažkej vlne padajú jej do čela, ktorého belosť vedľa nich bije do očí. Na vrchu hlavy zvinuté sú do voľného, umelého uzla, prepnutého na jednej strane korálovou spružkou. I v ušiach má korálové náušničky, i okolo krku, po golieri šiat niekoľko radov korálov.

Nevidí pozornosť, ktorú sama vzbudzuje, iste je na to už navyknutá; ale s tým väčšou zaujatosťou díva sa na halenkárov tamvon. I bokom nahýna hlavu, aby ich lepšie mohla vidieť, ako sa hemžia pri vlaku, ani čo by si každého osebe chcela zapamätať. Jej oči pod čiernymi obrvami a v obrube čiernych mihalníc akosi prekvapujú svojou sivobelasou farbou. Výraz v nich je vážny i teraz, keď s pozornosťou sledujú hemžiaci sa ľud. Jej sa netýka nepokoj tamdolu, už niekoľko hodín šla vlakom a ešte má nádej ísť, zatiaľ teda nemá príčiny znepokojovať sa.

Vonku je veľmi hlučno, počuť zo dva konduktorské hlasy krik robiť v maďarskej rečí. Iste ťažko im je usalašiť do poriadku toľkých treťotriednych pasažierov. Zo susedného vozňa počuť nepríjemný, ostroprenikavý hlas Židovky, čo šla s deťmi a varovkyňou, vo zvade s konduktorom. On po maďarsky, ona po nemecky; on hrubo, ona ostro.

„Ja, mein lieber Herr, ich versteh’ nicht, was Sie sprechen! Sie werden mich doch nicht umbringen, weil ich ungarisch nicht kann — das ist ja unehört mit Passagieren so umzugehen!“ kričala.

„Nem szabad lármázni és szabad ingyen helyet elfoglalni, ha látja, hogy mások vannak itt, a kik megfizették!“ bolo ho počuť zavracať ju.

Potom ešte bolo počuť staršie dieťa plakať, matku zas chlácholiť ho a pomedzi to nadávať konduktorovi, ktorý bezpochyby nevyhovel jej nárokom a odišiel inam robiť poriadky.

Druhý konduktorský hlas, oveľa britkejší, ozval sa pri samom vozni, z ktorého dívala sa mladá dáma v jasnopopolavých šatách. Mladé driečne dievča v oplecku a lajblíčku, batôžok v červeno rúbenom obrúsku pod pazuchou, umklo od konduktora, krikom naň dorážajúceho, ktorý ho bol drsno posotil, rozkazujúc mu, aby vošlo ta, kam ho upravil, ak nechce tu zostať. Dievča krútilo hlavou, že ta nejde, a pustilo sa do plaču.

Diváčka v chodbe nemohla to strpieť, oči i líca jej vzplanuli. Rýchlo sa pobrala ku dverám — ale vtom vchodil nimi pán silnej, plecnatej postavy. Klobúk mal pre horúčosť vysunutý z čela, ktorého horná polovica veľmi sa belela proti ohorenej tvári a krku. Temer oslepene požmurkal, keď zazrel osvetlenú postavu priamo pred sebou. Chvíľu zastali proti sebe, boli v ceste jeden druhému. On v pohľade na ňu skoro pozabudol hnúť sa ďalej, ale ona, len zbežne pozrúc na neho, temer z ruky mu brala kľučku, aby nestihol zavrieť dvere.

„Prosím, vlak sa v okamihu pohne…“ upozornil ju so zdvorilosťou neznámeho človeka, no i s náhlivosťou, akú vyžadovalo položenie.“

„Viem,“ odvetila, nepozastaviac sa, že sa zamiešal do jej úmyslu.

Prívet i odveta boli maďarské. Plačúce sedliacke dievča medzitým pochytil konduktor za plecia a tisol ho pred sebou, nadávajúc jej do hlúpych Sloveniek.

„Poď sem — sem poď, tu je dosť miesta!“ zvolala vtom naň mladá dáma po slovensky. Dievča i konduktor sa obzreli. Tvár dievčaťa ožila i podalo sa hneď k volajúcej, ale konduktor znovu vystrel ruku za ním.

„Prosím, ona patrí do tretej triedy; už bola tam a zasa vybehla,“ hovoril mrzuto, ale krotkejším hlasom.

„Ona môže preto sem ísť; ja za ňu doplatím, koľko príde,“ odpovedala dáma a hneď i podávala dievčaťu svoju bielu ruku, aby sa vec razom riešila. Chopilo sa jej svojou ohorenou a vyšvihlo sa náhlivo, tisnúc batôžok k sebe, či konduktor súhlasil, či nie. To všetko sa zvŕšilo za krátku chvíľu. Zvedaví, ktorí sa z oblokov vlaku i od peróna dívali na tento malý príbeh, lámali si hlavy, akú tá pekná mladá dáma môže mať príčinu tak sa zaujímať za túto sedliacku devu, ktorá, podľa ich náhľadu, za svoju hlúpu vzdorovitosť konečne i bola by zaslúžila, aby jej vlak bol odišiel.

Pán, čo práve vstúpil do vozňa, tiež musel byť zvedavý, ako sa vec skončí, lebo ostal stáť v priechode a pozorne hľadel na odohrávajúci sa výjav.

Vtom však zvnútra vozňa náhlivo vyšla staršia dáma.

„Oľga, čože sa to robí?“ zvolala po slovensky trochu prestrašeným hlasom. Oľgou oslovená už pratala dnu svoju ochránenú.

Práve došlý pán nemal za slušné postáť tam ešte dlhšie, i vošiel dnu otvorenými dvermi, z ktorých vyšla staršia dáma. Tam našiel sedieť staršieho pána samotného, v rovnošate erárnych lesných úradníkov vyššej triedy. Bol pohodlne rozložený, keď mal miesta dosť; pred sebou mal rozprestreté číslo Nemzetu. Zdvihol hlavu, poriadne plešivú, a podíval sa na prichádzajúceho. Ten si sadol radom s ním, lebo na druhej strane videl slnečníky, klobúky a iné veci patriace dámam.

O chvíľu boli v rozhovore, hlavne zásluhou staršieho; mladší nanovo prišlý bol menej zhovorčivý. Prvší rozprával, že ide zo Sedmohradska až hore ku hranici za úradnou povinnosťou a ponosoval sa na ťažkosti svojho povolania. Poslednejší, ktorý sa mu predstavil ako statkár Šavelský z Javorca (bol tu vraj prezerať hospodárske stroje, ktoré by chcel zakúpiť), pripomenul, že i on vychodil lesnícku akadémiu v Banskej Štiavnici, čo dalo podnet k ďalšiemu rozhovoru.

Šavelský častejšie obracal pohľad za ženskými, ktoré ostali von na chodbe, iste aby nebolo otupno sedliackemu dievčaťu, čo si ho sem povolali. Celá príčina jej nedorozumenia s konduktorom bola v tom, že v surmite a miešanici pri vchádzaní do vozňov bola od svojich odtrhnutá, nemohla ich hneď nájsť a konduktor strčil ju do oddelenia medzi podnapitých chlapov, ktorí vítali ju so surovými vtipmi. Vtedy ušla dolu a konduktor ju napadol maďarským hrešením, jej slovenskú sťažnosť nevzal do úvahy.

Staršia pani zhovárala sa s ňou tichým, dôveru vzbudzujúcim spôsobom a splašené dievča pomaly sa upokojilo. Len akosi nesvojsky sa cítilo v tomto panskom oddiele. Mladšia zo dvoch dám, ako sa vlak rozjachal, upokojene obrátila sa od dievčaťa k obloku, pozorujúc krajinu, bližšie i ďalšie hory a úbočia, pestro sa meniace pred jej zrakom.

„Hana! Hanica!“ bolo počuť hlas odkiaľsi z konca vlaku, úsilne prerážajúci jeho rachotenie.

„Aha, na mňa volajú!“ schytilo sa dievča. Oľga sa mu odstúpila a ono, vystrčiac hlavu, viac posunkami než slovami za chvíľu dorozumelo sa s inou podobne vystrčenou hlavou z tretej triedy, že je na dobrom mieste. Potom prišiel i konduktor. Šomral čosi a povedal Hanke, že príbuzní ju vyhľadúvajú, že ju na najbližšej stanici odvedie k nim. Pani jej po slovensky povedala, čo konduktor zvestoval, a ona už celkom pookriala.

„Neráčite vedieť, kto sú naše spolucestovateľky?“ opýtal sa dnu vo vozni mladší pán staršieho. Ten pokrútil hlavou s akýmsi záhadným výrazom v tvári.

„Našiel som ich už tu. Zo začiatku dal som sa s nimi do rozhovoru, ale neskoršie som zbadal, že sa zhovárajú medzi sebou po slovensky, hoci po maďarsky vedia celkom dobre, ako som sa presvedčil. To mi je čosi podozrivé; človek hneď stratí dôveru.“

„Nazdávam sa, že v tom netreba šípiť nič zlého. Je celkom prirodzená vec počuť v tomto kraji slovenský hovor. Veď je tu domovina slovenskej reči,“ osvedčil mladší.

Starší pokrútil hlavou.

„Takto z inteligentných tried, a pred svedkami, honosia sa ňou iba vystatovační panslávi. Keď počujem po slovensky hovoriť sedliakov, to ma nerozčúli, lebo veď oni ešte nemali príležitosť naučiť sa po maďarsky, čo dnes už majú ich deti v našich školách — ale keď počujem slovenský rozhovor medzi vzdelanými dámami, na tom sa už musím s pohoršením pozastaviť.“

„Ja veru nie!“ osvedčil sa mladší rozhodne. „Ony sú celkom vo svojom práve hovoriť i pred svedkami svojou rodnou rečou — bolo by zbabelosťou tajiť sa ňou pred inými, a treba si ich uctiť, že sa toho nedopúšťajú.“

Starší pán zdvihol hlavu a skúmavo podíval sa na suseda.

„Dobrý vlastenec nikdy nemal by si dovoľovať takéto hypertolerantné zmýšľanie.“

Mladší sa zachmúril.

„Ak by dobrý vlastenec nesmel spravodlivo zmýšľať, tak nebolo by chválou byť dobrým vlastencom. Mám krajšie predstavy o dobrom vlastenectve!“

Staršieho to rozpálilo.

„Nazdávam sa, že dobrý vlastenec, nech jeho osobné zmýšľanie je akékoľvek, vždy ho musí doniesť do súladu s náhľadmi našich veľkých, slávnych štátnikov, ktorí iste nie bez plného uváženia vykázali každému občanovi našej vlasti za najprednejšiu povinnosť napomáhať jednotnosť štátu. A k plneniu toho patrí predovšetkým, aby sme štátnej reči všade všetci dávali prednosť pred všelijakými vedľajšími.“

„Ja ani našim slávnym štátnikom nepriznávam práva predpisovať mi zmýšľanie, nedopustiť mi vlastného úsudku. Čo oni v rečovej otázke požadujú, je prepiate, a spoločnosť to preháňa ešte ďalej, až v tom vlastenčení stratila zmysel pre spravodlivosť. A v tom je nešťastie našej vnútornej politiky. Nie je pravda, že by sa tým napomáhala jednotnosť štátu, keď štátnu reč silou-mocou i mravným nátlakom natískame tam, kde to pôsobí ako kruté bezprávie proti inorečovým spoluobčanom.“

„Bezprávie sem, bezprávie tam — oni sú podrývačmi vlasti, či ich v tom niekto ospravedlňuje, alebo nie. Mne nik nezabráni odvracať sa od nich s nevôľou i všemožne ich hatiť v ich záhubnej činnosti.“

„Nie, to u nás nikomu nebránia, naopak, každého k tomu povzbudzujú i pripisujú mu to za zásluhu s výhľadom na odmenu. Ale keď je už nie inak, tak, prosím vás, aspoň nekričme do sveta, že sme spravodliví a tolerantní k našim nemaďarským národnostiam, ale priznávajme sa, že ich prenasledujeme a všetkými spôsobmi olupujeme o svojstvo, ktoré je v našej moci, od všemohúceho úradného teroru až po najjemnejšie mravné ústrky našej uprednostnenej súkromnej spoločnosti, ktorá sa práve tak ako vy teraz, s urážlivým opovrhnutím odvracia od bezúhonných spoluobčanov len preto, že tí medzi sebou hovoria svojou, a nie štátnou rečou. Tak povedzme, aby sme aspoň lžou nezakrývali nespravodlivosť, ktorú páchame.“

Hľadel tlmiť svoj hlas, ale rozhorlenie žiarilo mu z tváre. Jeho sused, na veľko roztvoriac oči, hľadel na neho, akoby pochyboval o jeho zdravom rozume.

„Vy zaiste ráčite byť stúpencom Ľudovíta Mocsáryho — i takí čudáci obyčajne nájdu si niektorých prívržencov…“ poznamenal s útrpným posmeškom.

Šavelského oči s výrazom neschválnej prevahy upreli sa na neho.

„Ľudovíta Mocsáryho si ctím opravdivo ako spravodlivého a zriedkavo neohrozeného i rozhľadeného muža, zdá sa, jediného Maďara, ktorý v našich zmätených pomeroch v osamelej veľkosti a čistote bojuje proti zaslepenosti svojich vlastných: a tak si môžem pokladať za česť byť považovaným za jeho prívrženca. Avšak pre pravdu treba mi poznamenať, že nie Mocsárym, lež sám od seba prišiel som ku svojim náhľadom, k čomu bolo mi treba len trochu počúvať hlas svedomia. Koľko spravodlivo zmýšľajúcich je v našej vlasti, toľko je tých, podľa vás, prívržencov Mocsáryho: a to je najjasnejšie vysvedčenie pre neho.“

Čím ďalej hovoril Šavelský, tým pokojnejšie vyznieval jeho hlas, i stiahnuté obrvy pomaly uložili sa mu do pokojnej čiary.

„Dúfam, že nezaviazlo ich mnoho do takej naivnej, detinskej ,spravodlivosti‘…“ tešil sa zlostne starý pán.

„Ak je tak, pre nás je to vysvedčenie všeobecnej mravnej chudoby.“

Starý pán zagánil na hovoriaceho spod šedivých obŕv.

„Dúfam, že nechcete ma urážať?“ spýtal sa odmerane.

„Nie, tak ako dúfam, že ani vy ste nechceli urážať mňa.“

Starý pán podudral čosi, že škoda je teda ďalšie reči šíriť, odvrátil sa chladno a pohrúžil sa do svojho Nemzetu. Šavelskému akýsi trpkastý úsmev ostal na tvári — bezpochyby myslel si tiež, že škoda mu bolo na stenu hrach hádzať.

2

Rušeň zapískal, vlak dochodil do stanice.

Hanka v chodbe nedočkavo trnula nepokojom, no sotva vlak zastal, konduktor sa ustanovil po ňu. Hnev ho už pominul a na tejto nepatrnej stanici nebolo starosti pre nával cestujúcich.

„Zbohom, Hanka! Dobre sa maj a pomysli si niekedy na nás,“ vľúdne riekla jej Oľga, podávajúc jej ruku na rozlúčku.

Hanka rýchlo sa nahla a pobozkala ruku. I od panej sa tak odobrala.

„A ďakujem ponížene za všetku dobrotu a nech ich pánboh požehná!“ zneli jej slová, keď sa už spúšťala dolu stupkami.

Oľga hľadela za ňou oblokom, kým nevošla do vozňa, od ktorého išla jej v ústrety staršia žena.

Vlak sa pohol, dve dámy vošli do vnútra vozňa a zaujali svoje miesta. Páni sedeli mlčky, s tvárami akoby ešte neboli slova prehovorili medzi sebou. Starý pán šuchotal novinami, hľadal v nich, kde by ešte čo mohol čítať, Šavelský prezeral čosi vo svojom zápisníku.

Oľga ešte z chodby zavše pozrela na neho skúmavo a nie bez zaujatosti; zbadala, že je akási rozopra medzi ním a starým pánom, i jednotlivé slová z nej začula, ale nepoznala príčinu a súvis. Súdiac však zo samého výrazu Šavelského tvári pri tej rozopre, bola by hotová bývala naisto svedčiť, že má pravdu. Pritom si nevdojak priznáva, že v jeho očiach je čosi, čo ju silno púta, hoci boli tvaru obyčajného, i veľmi obyčajnej zelenkavej farby.

Tvár mal celkom vyholenú, vyjmúc nedlhé, ale silné fúzy, ktoré boli, tak ako obrvy, akési vyblednuté. Len keď jarné svetlo padlo na ne, ukázali sa červenkavými. Vlasy tiež tak. Krátka, silná spodná čeľusť dodávala tvári zvláštnej, upevnenej ráznosti.

Keď dámy vošli dnu, Oľga si ticho sadla k obloku a hľadela von do kraja. Krajina z tejto strany bola voľno rozložená, až sa v diaľke belaso zaťahovala. Žatva sa tu ešte len začínala, dolu v nižších krajoch bolo už zväčša po nej. Všade po poli bolo vidieť pracujúcich ľudí. Bystrý potok hadil sa zďaleka, ktovie z ktorých vrchov až dochodil. Oľga pomaly sledovala zrakom jeho krivolakú púť a tratila sa pritom v neurčitých myšlienkach. Na prívety staršej panej odpovedala skúpo, neodvrátiac tvár od krajiny. Nachodila sa v onom rozpoložení snivej liene, kde hovorenie je obťažné. Vo vozni bolo sparno, hoci dvere do priechodu boli otvorené.

Aj Šavelský hľadel k obloku — avšak nie von na krajinu. Hľadel na čiernovlasú hlavu, nehybnú v zamyslení. Vždy videl len trochu rozpálené uško s červenými korálmi, kontúry jemne zaokrúhleného líca a briadky, i bielu sluchu popri čiernych vlasoch. Zbadal, ako ho začalo temer do hnevu nutkať, že nemohol úplne nahliadnuť do tej tvári. Mohol si síce ísť sadnúť oproti nej a začať rozhovor, aby ju donútil pozrieť na neho, ale to sa mu priečilo. Dlhú chvíľu zavládlo ticho vo vozni, akoby tam ani ľudí nebolo.

„Prosím pánov, aby sa kvôli nám nezdržiavali fajčenia, my sme navyknuté na fajčiarsky dym…“ preriekla pani, ktorá bola zbadala, že Šavelský pri ich vojdení odložil napolo vyfajčenú cigaru.

Starý pán vzhliadol od svojej lektúry a odmerane pokývol hlavou na znak, že berie na známosť dovolenie; potom čítal ďalej. Šavelský prehodil niekoľko zdvorilých slov, čím sa začal obyčajný, nevýznamný rozhovor medzi ním a paňou. Ona bola príjemná, vľúdna, a čo do zovňajška, veľmi dobre držaná. Jej čierne vlasy nejavili ani znak šedivenia a tmavé oči nestratili lesk. Postavy bola nižšej a plnšej než jej dcéra.

Dcéra napokon odtrhla sa od obloka, ale do rozhovoru sa nemiešala. Zasa minuli stanicu. Kraj sa menil, hory sa zostupovali, bolo treba prejsť i niekoľko tunelov. Starý pán v uniforme zíval, zložil noviny a opustil sa nazad na operadlo, akoby chcel driemať.

Šavelský staral sa pozatvárať priedušné otvory i obloky, aby dym nevnikal dnu, potom usadil sa na predošlé miesto. V ňom neprestajne zápasila žiadosť hľadieť na Oľgu, so šetrnosťou a prirodzenou slušnosťou človeka, ktorý svojím vytrvalým pozorovaním nechce byť na ťarchu a nepríjemným. Ona však neskúmala, či hľadí na ňu, ani hovoriť sa jej ešte vždy nechcelo. Ruky mala zložené na lone a zrak k nim spustený. I v tomto položení povoľnej záhaľky bola akási tichá, utajená grácia. Šavelský nemohol si zaprieť pozorovať jej tvár v rýchlych premenách lampového osvetlenia a denného svetla, kým prechodili cez tunely — no jednako nevedel sa ustáliť, kedy je krajšia.

Po minutí tunelov zasa otvoril sa milý, zelený kraj. V neďalekej kotline usadená je hodná dedina, jej domky sa roztratené belejú pod zeleným stromovím. Dolu vydratá cesta a hore z jednej i z druhej strany niekoľko chodníkov k nej vedúcich sivie sa na zelenej pôde. Kostol, faru a školu vidieť medzi starými lipami.

„Pozri, toto je Žubrová, na ktorú Ľudo nemôže zabudnúť. Odtiaľto robil tie vychádzky po krásnom okolí,“ riekla Oľga živo matke. Obidve zamierili pohľad na dedinu a jej vľúdnu faru pod lipami, i robili si chuť, ako milo by bolo zájsť si ta, k jej pohostinným držiteľom, keby tak išli vozom, a nie železnicou. Starý pán nevľúdne pozrel na ženské, ktoré sa zhovárali zasa po slovensky, zívol znovu a zavrel oči, akoby ich ani vidieť nechcel.

Šavelský zas začal si lámať hlavu, kto môže byť ten Ľudo, ktorého Oľga spomenula. Azda brat — iste brat, usúdil z ďalších poznámok. A jednako mohla spomínať i muža, alebo aspoň verenca — to ho neuspokojilo. Jej sústredené, pokojne samostatné správanie sa viac zdalo poukazovať na mladú paniu než na mladé dievča. ,A čo ma do toho!‘ spytoval sa sám seba. No jednako pilne prizeral sa na jej ľavú ruku. Bola to pevne zložená, nemalá, ale pekná, charakterná ruka. Videl na nej dva prstene s očkom a akási emajlovaná obrúčka s kolopisom odrážala sa tmavobelaso na bielom prste — snubnej obrúčky nebolo. Jednako len brata spomínala, uistil sa znovu s akýmsi upokojením.

Stanice sa míňali radom a v malej spoločnosti druhotriedneho vozňa nenastúpila priateľskejšia nálada. Starý pán v rovnošate ignoroval všetkých. Pani dobromyseľne urobila niekoľko pokusov zahnať napätosť a nudu, ale bez ochotnej pomoci ostatných nemohli sa zdariť. Oľga cítila sa nevoľno ako vždy na železnici; túžila vyslobodiť sa z tej zatvorenej klietky.

Šavelský ocitol sa v akomsi podráždenom stave, všetko ho tu začínalo zlostiť. Starého pána si už síce nevšímal a pani nijako nedala mu príčinu na hnev, ale zakaždým ho pobúrilo, čo raz pozrel na Oľgu, vidieť jej ľahostajný výzor, a nikdy nestretnúť sa s jej pohľadom. Keď ju po prvý raz zahliadol, keď temer vrazila do neho, ponáhľajúc sa Hanke na pomoc, žiarili jej oči ohňom; i neskoršie pri hovore s Hankou hrala živosť v jej tvári, úsmev v očiach i okolo úst — a teraz je to všetko zmazané, zastreté nudnou ľahostajnosťou. Akási pôvabná črta spočívala síce stále okolo jej úst, ale povedomý úsmev to nebol, lebo oči vážne hľadeli.

Hneval sa a nevedel svoj hnev ospravedlniť — to ho hnevalo znovu. Čože — či žiadal od nej, aby mu venovala akúsi zvláštnu pozornosť?

Vyšiel do priechodu, zapálil si cigaru a usiloval sa priviesť svoje myšlienky do obyčajnej koľaje: no nechceli počúvnuť. Zašiel ďalej odo dverí, aby nevidel do vozňa: no nevydržal. Prudko žiadalo sa mu hľadieť, kým možno, na tú tvár. Už i tak nepôjde dlho v jej spoločnosti; pri každej stanici napnuto pozoroval, či sa dámy nepoberajú zosadnúť.

,Aká je to hlúposť! Akoby som ešte nikdy nebol videl peknú ženskú tvár…‘ hneval sa v sebe. Hodil okom do vozňa, videl, že sa ženské spolu zhovárajú. I to ho zlostilo, že teraz živšie besedujú ako predtým, za jeho prítomnosti. I cez hrmot vlaku zachytil napnutým sluchom jednotlivé slová ich rozhovoru. Spomínali zasa Ľudovíta, i mená Marína a Ľudmila predchodili, a najviac bola reč o akomsi starom tatuškovi.

Šavelský vošiel dnu. Pani hneď sa k nemu obrátila s otázkou, koľko je hodín: okolo šiestej mali by dôjsť do Rakytova. Teraz jeho zas hnevalo, že zo slovenského rozhovoru s dcérou jemu prihovorila sa po maďarsky, veď dosiaľ inak ani nehovorila s ním.

„Prosím, hovorím i po slovensky,“ riekol zdvorile, kým siahol po hodinkách. „Je skoro päť, o hodinu sme v Rakytove. Ja tiež tam zosadám.“

Oľga pri jeho prejavení sa, že vie i po slovensky, znáhla pozrela priamo na neho a líca sa jej zatiahli živou farbou. Nezačudovala sa tomu, že vie po slovensky, ale prekvapilo ju, že sa k tomu i priznáva. Je to u nás nevšedný úkaz. I starý pán, v kúte driemajúci, temer v úžase otvoril oči na veľko a pohniezdil sa. Potom opovržlivo odvrátil zrak od Šavelského, akoby asi bol riekol: ,Teraz už viem, kto si, čo si! Škoda mi bolo púšťať sa s tebou do reči.‘

„Azda tiež idete ta kvôli zajtrajšiemu divadlu?“ spýtala sa Oľga, ktorá si začala namýšľať, že má pred sebou utajeného Slováka, a mrzela sa, že nevyšiel s farbou skôr.

Šavelský naskutku pobadal na nej premenu. Dosiaľ akoby ani nebola o ňom vedela, a teraz zrazu začala si ho živo všímať. Mal sa im odprvu po slovensky prihovoriť. No hneď na prvú otázku nemohol jej dať tú odpoveď, ktorú očakávala, lebo nepomýšľal na rakytovské divadlo.

„Vlastne nejdem do Rakytova, len zosadnem tam, lebo mi to je najbližšia železničná stanica. Bývam v Javorci, asi pol druhej hodiny od Rakytova,“ odvetil vyhýbavo. Oľga sa trochu zahanbila pre svoju prenáhlenosť a naivnosť, že hneď mala ho za Slováka, ako začula od neho slovenské slovo. Pozoroval ju, videl, ako od neho odvrátila oči a srdečný záblesk zanikol v jej tvári.

,Už som jej zasa ničím — akoby ma ani nebolo…‘ podumal. Zlostná podráždenosť dostavila sa znovu, no aj iný, temer bolestný pocit dral sa mu k povedomiu. Zrazu pochopil, že jej milý úsmev, ktorý pred chvíľou nesmierne skrášlil jej tvár, bol s oľutovaním akoby odvolaný — nebol pre neho. Akoby mu bola riekla: ,Keď si nie s nami, nechcem o tebe vedieť.‘ A on nijako nezmohol sa odvetiť jej v mysli: ,Dobre, čo ma po tebe!‘

„Teda z Javorca ste?“ opýtala sa Oľgina matka, ktorá sa mu pozorne prizrela, keď spomenul Javorec. „Ja som už tiež raz bola v Javorci, ale dávno. Tam mám starodávnu priateľku, ktorá, pravda, nebodaj už zabudla na mňa. Spolu sme rástli v jednej dedine a rady sme sa videli. Ona bola zemianskou dcérou, ja farárskou; ona sa vydala skôr, ja neskoršie. Potom sme priďaleko padli jedna od druhej, i do prirozdielnych pomerov sme sa dostali, tak pomaly zanikli všetky styky medzi nami. No rozpomienka na dievčenské priateľstvo je aspoň u mňa i teraz celkom živá,“ rozhovorila sa so záľubou, nepomysliac, že ho to nemusí zaujímať.

No on sa opýtal veľmi napnute:

„Za koho tam bola sa vydala vaša priateľka?“

„Za zemského pána Dionýza Šavelského, ktorý však, ako som sa dozvedela, umrel pred niekoľkými rokmi…“

„Teda to je moja matka, ja som totižto Fraňo Šavelský, syn Dionýza Šavelského z Javorca…“ vpadol jej do reči s úsmevom prekvapenia. Naskrze nebolo mu nemilé, že zrazu našli sa medzi nimi takéto zväzky; jeho uzavretosť sa stratila, celá jeho tvárnosť spríjemnela.

„A ja som profesorová Laskárová z Dažíc, a to moja dcéra Oľga…“ predstavila sa pani, tiež milo vyrušená. „Prosím, pozdravte svoju mamu odo mňa, azda sa predsa ešte rozpamätá na mňa.“

„Že áno, o tom môžem vás i ja uistiť, milosťpani. Spomína vás vždy, keď rozpráva o svojich dievčenských časoch — a o tom rada rozpráva,“ odvetil na to. „Viem, bude ju tešiť, že dostalo sa mi šťastia byť s vami.“

Pani Laskárová bola natešená, i Oľga so záujmom sledovala dorozumievanie sa tých dvoch, na jej tvári zasa začal ožívať malý úsmev. Starý pán vstal a vyšiel von. Jemu sa priečilo vypočúvať rodinné pomery ľudí, ktorých mal za nehodných seba. Ostali sami traja.

„Takto dlho sedíme spolu, a až teraz sa poznávame, keď sa už máme rozísť. A raz v živote sme sa my dvaja už videli; no vy nemôžete sa na to pamätať, lebo vtedy boli ste ešte malým chlapčekom. Pred jedno dvadsiatimi rokmi, keď som bola po prvý raz na dlhší čas u švagra v Rakytove, zažiadalo sa mi navštíviť i Pavlínku, vašu matku, keď som sa už tak do jej blízkosti dostala. Šla som do Javorca a skoro sme plakali od radosti, že sme sa videli. Vy ste boli vtedy malý, ale pevný šuhajko; váš otec producíroval sa s vami, ako viete na koni jazdiť. A ozaj statne ste si počínali pri tom a on bol na vás veľmi hrdý,“ rozpomínala sa Laskárová.

„Áno, pamätám sa dobre na tie jazdy. Raz ma kôň pohádzal, že som ostal ležať omarený, ale pozbieral som sa a nepriznal som sa otcovi s tým, len aby mi jazdenie naďalej nebránil. A on nám, deťom, až veľmi rád robil všetko kvôli,“ hovoril Šavelský, zamyslene usmievajúc sa tým detským rozpomienkam.

Table of Contents

Title Page

Pôvodná publikácia

1

2