Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Dům na předměstí (ukázka)

Karel Poláček

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Erik Bartoš, Bohumil Kosa, Dušan Kroliak

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0564-8

￼

Pôvodná publikácia

Karel Poláček. Dům na předměstí. Československý spisovatel. Praha 1966. 204 s. Libuše Fišerová, odpovědná redaktorka.

Bibliografické poznámky

Karel Poláček: Dům na předměstí

Československý spisovatel

Praha

1966

Odpovědná redaktorka Libuše Fišerová.

Stran 204.

Vydání šesté, v Čs. spisovateli 2.

Kapitola první

1

Jest pražské předměstí, které leží mezi dvěma kopci. Na jednom jest moderní budova nemocnice; a na úpatí nouzové baráky, jež podobají se vlaštovčím hnízdům, přilepeným pod krovem selského statku. Pak je tu osamělý strom, zkroucená, velmi rozsochatá hruška. Stáří ji nachýlilo; nicméně na jaře obalí se bohatým květem, na znamení toho, že nehodlá ještě svůj věk dožíti.

A druhý kopec je holý. Donedávna vlnily se tu obilné klasy. Ale nyní země odpočívá, živíc žlutavou ohnici a vysokou psárku, jež slunečním žárem bledne. Na vrcholu rozkládá se opuštěný židovský hřbitov. Hlídá jej stará žena, poloslepý pes a několik slepic. Náhrobní kameny propadají se do země; hebrejské nápisy čas omyl a břečťan pokrývá nebožtíky.

Údolím táhne se bílá silnice. Hlomozící nákladní automobily zanechávají za sebou prašný sled. A u silnice je kaplička se svatým obrázkem, jež vydává svědectví, že kdysi byla tu země, která rozdělena stavebním úřadem, nazývá se nyní parcely. A ještě před nedávnem ozdobil někdo Pannu Marii věncem červených a modrých růží z hedvábného papíru.

Po úpatích pahorků šplhají strakaté kozy, okusují pichlavé výhonky hlohových keřů. Provazy táhnou se dolů od kůlu ke kůlu; na nich je rozvěšeno pestré prádlo. Vítr nadýmá modré podvlékačky a cuchá ženské živůtky.

Zde podává si země s městem ruku. Na rozhraní stojí kaplička a ohrada fotbalového hřiště. K městu náleží ještě Harantova ulice. Podle jména vidíme, že je to ulice plná prachu a sazí. Továrna na kovové nástroje odfukuje v rytmických intervalech — ech — pf — rara!

2

V té ulici bydlil strážník a ten se jmenoval Jan Faktor. Žil v domě, jenž byl nevzhledný a žlutavý jako celá čtvrť, kterou před několika desítiletími zbudovaly továrny pro své dělníky. Tyto domy jsou plny kumbálů, pavlačí a košilatých dětí. Páchne zde kyselými omáčkami a veteší.

A ten strážník byl vysoký muž rozložitých plecí, na nichž seděla hlava, kulatá jako glóbus. V té hlavě choval jedno velké tajemství, které s nikým nesdílel, jenom jeho manželka je znala. Byla to taková žena, které se říkává „Osobo!“ Měla tenké rty, pevně sevřené. A když otevřela ústa, tu odhalila bledou, zduřelou dáseň, jakou mívají posluhovačky, živící se kávou a chlebem. Byla hubená a mrštná jako hmyz, jenž poplašen hledá spásu v skulině. Strážníkovi měli dvě děti, přihlouplého hocha, jenž sedával na prahu a civěl modrýma očima do ulice, a pak dvanáctileté děvče, hubené jako vosa a také tak mrštné jako její matka.

3

Strážník chodíval v noci patrolou po ulici a jeho přilba leskla se v záři osamělé svítilny. Brával opilce za límec a třepal jimi, až jim vzpurnost z těla vyklepal. Zloděje připevňoval strunkou k zápěstí a vlekl je na strážnici, kde je štulcem posílal za katr.

Jinak ale, měře dlouhými kroky temnou ulici, obíral se svým tajemstvím a takto uvažoval: Dělat pána, když na to je, není žádné umění. Já bych také dovedl dělat pána, copak je o to. Ale řekněme si, co jsem vlastně užil. Nic, spravedlivě řečeno. Ale to jsou marné řeči. Věc se musí vzít šikovně do ruky, jinak se nedostanu dopředu. Já ale ještě ukážu, co dovedu.

A ve dne sedával v kuchyňce a šil se ženou kravaty a šle, které roznášel po úřadech i soukromých bytech. Ke konci týdne chodila strážníková do spořitelny ukládat úspory. Jiným je radostí rozhazovati peníze. Ale strážníkovi hýřili v šetrnosti, jejich malý kapitál podněcoval je k intenzivnějšímu hromadění. A malá, zatuchlá kuchyňka naplnila se fantazií.

Kapitola druhá

1

A jednou, za parného nedělního odpoledne, přišel v tato místa úředník Syrový se svou ženou. Úředník byl mrzut, neboť manželka jej vyburcovala z odpoledního spánku. Nemohl se zdržeti nářků; žehral, že jest mu lézti do kopce. Ale manželka odpověděla: „Proto tě vedu na vršek, abys měl lepší rozhled na místo, kde bude státi domek.“ Tehdy se úředník odmlčel, ale nespokojenost vzpříčila se mu ve vyprahlém hrdle.

Nad nimi klenulo se modré nebe. A dole bylo zříti řadu jednopatrových domků. Každý druhý dům měl hokynářství; a každý třetí hospodu. Hokynářství byla zabedněna zelenými dveřmi; ale z hospod bylo slyšeti pokřik pijáků, nárazy kulečníkových koulí a karbanické údery kotníků o stůl.

Vzadu je Praha, ponořená do modrého kouře. Na úpatí pahorku táboří skupiny dělnických rodin. Mužští mají zuté botky. Košilatá děcka povykují. A nade vším tetelí se horký vzduch jako telecí mozeček ve výkladní skříni řeznického obchodu.

„Hle,“ pravila manželka ukazujíc na hromadu stavebního materiálu, „tam dole, co jsou ty cihly, bude se stavět.“ A zadívala se zkoumavě úředníkovi do očí.

2

Ale úředník si povzdychl, neboť tesklivost jej opanovala. Patřil k oněm lidem, kteří velmi těžko se smiřují s cizím okolím. Pravil: „Vždyť já ale nikdy jsem nebýval v těchto místech. Nikdy jsem neslyšel, že by někdo z mých známých přebýval v této krajině. Nesouhlasím, abychom se sem stěhovali. Mám dojem, že bych se nikdy již nedostal nazpět do města. A proč,“ povzdychl si, „máme se vlastně stěhovat? Lépe je zůstati tam, kde jsme. Nejsem přítelem novot.“

Načež odpověděla manželka: „Nuže dobře. Není nám třeba se stěhovati. Ale ty sám jsi to chtěl. Kdyby nebylo tebe, já sama bych si ušetřila práci s hledáním bytu…“

„Ale vždyť já se chci stěhovati,“ přerušil ji úředník, „já toužím po tom, abychom již jednou bydleli ve svém… Ale proč právě tady? Krajina je tu divoká a lid úplně neznámý…“

„Není ti nic do lidí,“ namítla manželka, „nikoho si nemusíš všímati. Avšak vždyť my ani nemusíme zde bydleti. Je nyní na tobě, abys vyhledal příhodnější byt.“

Pak počala paní Syrová líčiti svá dobrodružství, která zažila, hledajíc byt. Líce jí rudla nevolí při vzpomínce na to, kterak jacísi lidé, kteří mají stavební kanceláře v ateliérech, žádali na ní její věno, nazývajíce je stavebním příspěvkem. Vedla četné půtky s těmito pány, kteří pojali myšlenku celkem jednoduchou, vystavěti si dům z cizích peněz. Pocítila zlobu proti svému muži, který, zatímco ona neúnavně zápasila s pány, kteří byli ochotni přijati její skrovné věno, posedával doma a snivě luštil šachové úlohy. „Jiný muž,“ dodala, „nenechá svoji ženu běhati po bytových kancelářích, ale sám se stará.“

3

Úředník, slyše tuto řeč, se zasmušil. „Jak je to podivné,“ dumal, „že opatření bytu jeví se takovou složitou záležitostí. Vidím množství domů, ve kterých lidé přebývají; znám nesčíslný počet lidí, kteří jsou vlastníky prostranných a pohodlných bytů. Jenom můj osud velí, abych svoje záležitosti opatřoval s největšími překážkami.“ Nahlas pravil: „Nenamítal bych celkem nic proti tvému plánu. Ale tady připadá mi to nějak podivné. Lid je tu chudobný. Jacísi chlapi povalují se po stráni a mají zuté botky… Ženy mají ovázanou tvář žinylkovým šátkem. Je tu povyk. A hospody jsou plny opilců. Ještě nám tu někdo ublíží…“

„Jen se neboj,“ pravila manželka energicky, „nikdo ti nebude ubližovati. Na zlé lidi jsou kriminály. Opilcům se vyhneš a necháš je jíti svou cestou.“

„Ale nebude se tu s kým stýkati. Budeme tu osamělí jako první zlatokopové v Arizoně. A je třeba s někým si pohovořiti. A cesty jsou špatné. Moje zdraví je chatrné. Přihodí se něco a lékaře se nedovoláš. Jsem státní úředník a měl bych bydlit na Vinohradech…“

„Nuže tedy,“ odpověděla manželka jizlivě, „najdi byt na Vinohradech. Mohu také bydliti na Vinohradech.“

Úředník se odmlčel a jeho zmačkaná, pihovatá tvář přijala polekaný ptačí výraz. Mlčky následoval svoji ženu, která s ponurou mlčelivostí kráčela z vršku dolů.

4

Když však dostihli již první řady domků, tu upoutal jejich pozornost takový výjev: Jakýsi žlutý muž s vysedlými lícními kostmi snažil se uchopiti dlouhou ženštinu v modré blůze za vlasy; její tvář byla rozdrásaná. Poněvadž žlutá tvář byla opilá, nemohla dosíci drdolu. Žena, hlasitě naříkajíc, prchla do domu. Opilec se rozkročil, aby si zachoval rovnováhu, a skuhral: „Já tě, svině, musím zabít, kdybych za to měl přijít do kriminálu. Máš to marný, maškaro, já jsem si umínil, že tě oddělám. A to ještě dnes. Už to máš spočítaný. Můžeš přede mnou na kolenou klečeti, ale já jsem odhodlaný. Co jsem si předsevzal, od toho nikdy neustoupím. Ať vidí celý svět, co dovedu.“

Okna se otvírají a ježaté hlavy hledí se zalíbením na tento výjev. Opilec, jemuž unikl drdol z dosahu rukou, počíná napadati ženy, které přispěchaly na bojiště, aby provolaly opilcovi hanbu. Opilec, vida tolik ženských účesů před sebou, snaží se některý z nich dostati do své moci. Neboť je ovládnut představou, že musí nějakou ženskou vléci za vlasy po zemi, jinak je jeho čest ohrožena. Avšak ženy kypí bojovností. Obklopují opilce s pronikavým křikem, jenž připomíná krákot pohněvaných vran. Opilec klesá k zemi, neboť jeho vratké nohy přidaly se na stranu nepřátel. Ale zdvíhá se, s obličejem černým blátem, aby opět klesl; a mumlá, že všecko musí pobít.

Uslyšev pronikavý jek, vstal jakýsi švec od verpánku a naplnil svoji hruď chrabrostí, neboť si vzpomněl na svoje mládí, plné půtek a bojů. Přistupuje k výtržníku se svislými rameny, s onou lhostejnou loudavostí zápasníků z povolání, kteří z jakési koketérie předstírají únavu. Švec mírnými slovy, plnými dobrých naučení, vyzývá opilce, aby nedělal hlouposti a šel se vyspat. Dobře ví, že mu dnes nebe popřeje umístiti několik dobrých pohlavků. Může napomínati opilce bez obav, že jej poslechne.

A obuvník tře svoje dlaně o koženou zástěru a domlouvá: „Heleď, Gusto, povídám, nedělej virvár, di se vyspat. Já ti to říkám po dobrým.“

Avšak opilec trvá tvrdošíjně na tom, že musí nějaké ženské vyrvati přehrštli vlasů. A jeho osud mu velel, aby se o to pokusil u ševce. Tehdy poznal švec, že udeřila jeho hodina; a pleskne několik pohlavků z každé strany. Ztýraný výtržník uchyluje se do chodby a volá, že to švec má jenom půjčené.

Obuvník otřel si ruce o zadnici a pravil s uspokojením: „Dostals, bagáne jeden. Máš-li málo, já ti přidám.“

Ženské ještě chvíli pokřikují, „jak by nemlátil Růženu, která je jenom jeho sestřenice, když mlátí svoji ženu a děti“. V tu chvíli vystrkuje opilec hlavu z okna prvního poschodí a volá: „O mně bude ještě mluvit celá Praha!“

5

Tato půtka, jež odehrávala se před očima manželů Syrových, posílila úředníka v přesvědčení, že v těchto místech hrozí mírným lidem nebezpečí. Úředník byl zděšen, ale do jeho úzkosti mísil se pocit triumfu, že měl pravdu.

„Tak to je…“ povzdechl, trpce se usmívaje, „chtějí ode mne, abych byl vydán v ruce vrahů. Mám se usídliti v místech, kde za každým rohem číhá zákeřná ruka. Ba ne. Já nejsem ani válečník, abych zbraní pacifikoval tento divoký kraj, ani misionář, abych mírným slovem šířil zde ušlechtilý mrav. Jsem úředník exekučního oddělení a chci zemříti pokojně.“

„Vždyť je dobře,“ pravila manželka podrážděna, neboť ona šarvátka podryla její autoritu, „já netrvám na tom, abychom se stěhovali právě sem. Ty jsi muž a starej se. Já se starala dost. Najdi byt v místech, kde není opilců, a bude. O nic se nestará a jen vyčítá…“

Úředník pocítil, že mu v hrdle zakloktala zlost. Sňal tvrdý klobouk a otřel si pot z čela. Bylo jim sestoupiti z chodníku, neboť naproti nim kráčelo několik černě oděných mužů. Dva z nich nesli věnec s červenobílou stuhou; a za nimi pán, jenž měl plece opásané šerpou s nápisem „Čtenářský a vzdělávací spolek“.

„Už abychom byli odtud,“ pomyslil si úředník, „nyní jdou zase někomu na pohřeb… Jistě byl ubit nějakými opilci. A strážníka nevidět daleko široko. O bezpečnost tu není postaráno. A zde měl bych žíti? Ba ne, milá zlatá, já si ublížit nedám. Já nejsem hloupý, jak bys třeba myslila.“

Kapitola třetí

1

V tu dobu, kdy přišli domů, seděl tchán v kuchyni na služčině posteli; na nohou měl plstěné bačkory se šachovnicovým vzorkem. Dýmal z pěnovky a přemýšlel. Do kuchyně padal soumrak. Tma shromažďovala se v koutech. Nad Prahou se rozezvučely zvony a tchán, otvíraje okrouhle ústa jako štědrovečerní ryba, vypouštěl modravé kotoučky.

Stmívání má tu moc, že vzbuzuje myšlení o minulých časech. Tchán přemýšlel o tom, jak bylo, když byl vážným v cukrovaru. Je mrazivé ráno a hvězdy se jiskří ve sněhu. Pěst zabuší na okno a ozývá se hlas: „Vstávají, pane vážný!“ Bylo vstáti z postele, ať se chce nebo ne. Jaké to byly za jeho mladosti mrazy! Jaká hrůza… Nyní tu sedí, sklíčen reumatismem. „Ochocho! dlouho-li to bude s člověkem trvat.“ Stařec kývá truchlivě hlavou. „A jestlipak,“ uvažuje, „postaví mně ti mladí důstojný pomník? Chtěl bych jej mít ozdobený fotografií na porcelánu…“

Když spatřil svého zetě, chtělo se mu postěžovati, že měl dnes v noci opět tíseň na prsou.

„Jsou takové kapky,“ počal, „které jsou dobré proti tlučení srdce. Ale když já nevím, jak se nazývají. Jindřichu, buďte tak dobrý a poptejte se na to v kanceláři…“

Hodlal se dáti do hovoru o tom, že má takovou divnou chuť v ústech. Ale zeť jej neposlouchal a odebral se do svého pokoje.

2

Zatím v pokoji klímá tchyně nad novinami. Sedí v lenošce, obložena polštáři; a má na krátkém nose, jenž podobá se suku, skřipec se stuhou. Zvuk kroků ji probudil. „Bože, to jsem se lekla,“ praví, vidouc mladé, „právě se mně zdálo, že vyběhlo mléko…“ Vzdychajíc, těžce vstává; její tělo je beztvárná báň, spočívající na nohách, jež připomínají hliněné džbány.

Úředník leží na pohovce a přemítá o svém životě. „Můj osud je zavrženíhodný,“ vrčí, „a není naděje, že by se změnil.“ Jakési chuchvalce papíru válejí se v koutech. A pod nohama chrupají skořápky. Židle jsou ověšeny spodničkami a zástěrami. Čiší tu věčný průvan.

„Ó!, kdybych vás na kolenou prosil, nebudete zavírati dveří…“

Manželka vstoupila do pokoje a počala podle svého zvyku přenášeti věci sem a tam.

„Co tu děláš?“ tázal se úředník nevraživě.

„Uklízím,“ odpověděla manželka.

„Pořád uklízí. Celý věk tráví tím, že uklízí. Nikde nenalézám klidu. Bolí mě hlava, ale ona toho nedbá…“

Úředník, sleduje nenávistným zrakem mokrý hadr, usoudil, že manželka je jeho nepřítel. „Všichni mě utiskují,“ uvažoval chmurně, „ona nejvíce. Z jaké látky dala mně šíti oblek!“

Skutečně, manželka koupila mu látku na šaty tak podivného zbarvení, že úředník neušel pozornosti. Když přišel v novém obleku do kanceláře, tu vstal jeden kolega ze svého místa, přimhouřil oči a uvažoval:

„Nevím, kam bych vás měl zařaditi,“ pravil zamyšleně.

„Jak jste přišel k takové látce?“ tázal se úřední sluha. „Kupodivu. Řekl bych, že má barvu jako ptačí zob.“

Kolem úředníka seskupil se kancelářský personál celého oddělení. Počali úředníkem točiti sem a tam.

„Už to mám,“ pravil jeden starší úředník, „připomínáte mně pstruha. Jeho hřbet je také tak tečkovaný. Je to divný vzorek. Bude vás všude vidět.“

Tehdy se úředník polekal. Neboť nejvíce se obával toho, že se stane předmětem pozornosti. Zdálo se mu, že je mnoho světla, a krčil se za psací stůl.

Tenkrát přišel domů rozhořčen a prohlásil, že nebude obědvat.

„Nejez,“ odpověděla manželka suše, neboť pochopila, oč jde, „ale ta látka je laciná a trvanlivá. My se nikomu líbit nemusíme. Ať si nás nikdo nevšímá.“

Úředník se pokořil a mlčky snědl polévku.

3

V pokoji rozsvítili a chystali se k večeři. Tato místnost byla veliká jako hraběcí jízdárna. Stavitel, jenž před lety stavěl tento dům, byl člověk, jenž nerad uvažoval. Udělal čtverec a byl pokoj. Když rýsoval sousední místnosti, tu shledal, že se nedostávalo, a tak udělal výklenek. Podobal se neobratné švadleně, jež je bezradná nad množstvím látky. Na rukávy přebývá a udělá záložky; a tu je zase málo. Tento pokoj vyrostl na úkor ostatních místností; zato ostatním jizbám bylo se krčiti.

Uprostřed stropu byla hvězdicovitá skvrna, kterou způsobil nečas a porouchaná střecha. Jednoho bouřlivého večera prosákla voda dovnitř. Na tuto hvězdu upíral tchán zrak, když za večera pokuřoval dýmku. K této hvězdě vzhlížela tchyně, když přemýšlela, co má zítra vařit.

Tchán zasmušile dýmal, až mu na hubených spáncích vyvstávaly bubliny jako koním, kteří pohazují pytlíkem ovsa. Chystal se právě promluviti, když tu z předsíně zazněl zvonek. Sousedka přišla si vypůjčit klíč od půdy. Ale ukázalo se, že je to pouze záminka. Žena přišla oznámiti, že v domě byl hned po ránu inspektor tajné policie a vybral tu hnízdo zlodějů, kteří cestovali po venkově a vykrádali krámy.

„Pomyslete si!“ žasla tchyně, „a my o ničem nevěděli!“

Úředník pocítil, že se mu zastavilo srdce.

„Zloději!“ pomyslil si s úžasem, „ale vždyť je to hrozné. Upadl jsem do rukou lupičů!“ zaúpěl, „mnoho-li chybělo, abych byl utracen?“

Rozpředla se čilá debata o špatných lidech. Tchán přispěl teorií, že nejbezpečněji se žije v domě, kde přebývají zloději. „My,“ pravil, „můžeme klidně spát, protože nás zloději hlídají.“

„To je pravda,“ přisvědčila sousedka, „ale to pomyšlení!“

Tchán pravil, že již dávno tušil něco nekalého.

Pravil: „Pozoroval jsem, že ti mladíci, co bydlili v pokojíku vedle nás, nosí si k večeři balíčky ementálského sýra, sardinek a uherského salámu. A to vždycky znamená, že dům navštíví tajná policie. Je to už třetí případ… Zloději vždycky, když se jim povede, pojídají lahůdkářské zboží.“ Sousedka odešla spokojena, že se jí podařilo přinésti tuto zajímavou novinu.

Tchán se zadumal a chtěl pronésti několik myšlenek o malé bezpečnosti a o zlořádech, které panují v domě. Chystal se rozpřádati teorie o tom, že by se měly pečlivě zamykati dveře a každému cizímu, jenž jde po schodech, věnovati patřičná pozornost. Ale zeti znelíbila se jeho tvář, jež byla složena z varhánků jako tahací harmonika. Pohrdl jeho navoskovanými kníry, jež trčely štětinovitě nad zkornatělými ústy. A zejména pobuřovala jej kulatá hlava s úzkým čelem, pod nímž sídlila pánovitost, neústupnost a hněvivost. Aby se vyhnul rozhovoru, dojedl kvapně večeři a odebral se do svého pokoje. Za ním následovala jeho manželka.

4

A tu pravil: „Ať je to jakkoliv — již nehodlám tráviti svůj věk pod hvězdou na stropě. Nechci naslouchati nářkům tchyně o drahotě potravin. Nechci býti obětí výkladů svého tchána. I mně zachtělo se žíti. Což mám stále patřiti na spodničky rozvěšené po židlích, na hrnce s naloženým ovocem, které vroubí almary jako cimbuří? Což mne má stále pronásledovati hrnek sádla, jehož místo je na pianě, zrovna vedle majolikové vázy, v níž má tchán uložen dýmkový tabák? A mám patřiti na to, že dveře se samovolně otevírají, jako by tudy procházely duše dávno zemřelých tchánů, kteří nenalézají na věčnosti klidu, protože nedopověděli zaživa svoje názory o zlodějích?“

„Věru — ti zloději,“ odpověděla manželka, která si umínila kouti železo, dokud je žhavé. „Pak se řekne město! Jak je tu postaráno o bezpečnost? Jak může pořádná rodina přebývati v domě, kde je loupežnická skrýš? Přeji si míti svoji vlastní domácnost. Chci, aby moje kuchyně leskla se bělostnou čistotou. Má mysl se kormoutí, když vidím, že se tu s nádobím nešetrně zachází. Ale co činiti? Ty jsi odmítl se stěhovati, protože se hrozíš svárlivého sousedstva.“

„Myslím, že jsi mi špatně rozuměla,“ odpověděl úředník, „já pouze vyslovil nelibost nad tím, že se lidé opíjí. Tvrdím, že mezi prostými lidmi bují opilství a rvačky, ale jinak je lid ducha mírného a upřímného. Toužím po vysvobození z této peleše lotrovské. Chci odstěhovati se do oněch končin a doufám, že bez odporu se podrobíš mému přání.“

„Vždycky činím to, co ty si přeješ,“ pravila manželka, „rozhodl ses, abychom se odstěhovali, a tak bude. Jen abys mně potom nedával vinu. Pozvala jsem našeho budoucího domácího, aby nás navštívil, protože musíme uzavříti nájemní smlouvu.“

„Nechť přijde; uvítám jej, jak se patří.“