Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Štefánik v mém deníku (ukázka)

Ferdinand Písecký

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Dušan Kroliak

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0577-8

￼

Pôvodná publikácia

Ferdinand Písecký. M. R. Štefánik v mém deníku. Nakladatelství EOS. Bratislava 1934. 98 s.

Bibliografické poznámky

Ferdinand Písecký: M. R. Štefánik v mém deníku

1934

Nakladatelství EOS v Bratislavě

Vydáno v srpnu 1934

Tiskárna: Linografia — K. Jaroň a spol., Bratislava

Publikace nakladatelství Eos číslo 1.

Úvodem

Seznámil jsem se se Štefánikem v září 1916 v Kijevě, kam jsem byl jako důvěrník Čechů-důstojníků druhé divise jihoslovanského dobrovolnického sboru vyslán z Oděssy s bratrem drem B. Boučkem, abychom informovali poslance Düricha jako člena Národní rady československé o účasti Čechů a Slováků v jihoslovanském dobrovolnickém sboru, neboť byly obavy, že tato účast naše nebude uvedena na kontu našeho zahraničního odboje.

Nemám zápisků z prvních týdnů svých styků se Štefánikem, neboť jsem nechal svoje deníky od srpna 1914 do konce září 1916 v Rusku, když jsem odjížděl na jaře roku 1917 se Štefánikem a zástupcem Slovenské ligy G. Košíkem z Petrohradu do Anglie, odkud jsem byl poslán do Spojených států.

Uvedu tudíž z těchto prvních styků jen to, nač se pamatuji. Další poznámky budou citovány přímo z mých deníků. Zapisoval jsem vše skoro vždy bezprostředně a zvláště výroky Štefánikovy jsou zapsány skoro doslova. Kde bude zmínka o mně, prosím, aby nebyla vykládána jako neskromnost. Uveřejňuji ji ne proto, že se týká mne, ale že je to výrok Štefánikův, který zajisté netřeba zatajovati proto, že se týká mne. Jde mi o to, aby tyto moje zápisky přispěly k nakreslení živé lidské podoby toho, jenž tolik vykonal pro osvobození národa a důstojné uvedení jeho do společnosti ostatních národů.

Jako tisíce našich lidí neznal jsem ani já Štefánika a slyšel jsem jeho jméno po prvé z úst Dürichových a Štaflových[1] v Kijevě. Štafl mi řekl, abych se Štefánika varoval: „Je to člověk, který se ti do očí bude stavěti jako nejlepší přítel a při tom se bude snažiti bodnouti té od zadu.“

Tento úvod k mému setkání se Štefánikem vzbudil moji opatrnost, jež hraničila se zaujatostí.

Štefánika jsem spatřil poprvé v hotelu Praha v pokoji Dürichově, kde jsem byl přítomen rozmluvě obou, v níž Štefánik ujišťoval Düricha svojí podporou, neboť Dürich byl příchodem Štefánikovým velmi podrážděn.

Pokládaje sám příchod Štefánikův do Ruska při nejmenším za zbytečný, řekl jsem Štefánikovi: „Je to ale vskutku podivné, že ze čtyřčlenné Národní rady hned dva jedou do Ruska a to jeden za druhým, jako by ho šel hlídat.“ Štefánik zbledl a tázal se ostře: „Chcete říci, že jsem přišel jako špion?“ „Skoro tak to vypadá,“ odpověděl jsem v krajním napětí.

Vstali jsme prudce proti sobě. Náhle Štefánikův obličej změkl, rty se usmály. Štefánik pokročil ke mně, vzal mne za ruku a políbil mne: „Nebudeme přece nepřáteli. Oba chceme totéž.“

Potom se usmál na Düricha a řekl: „Nepřišel jsem vám škoditi, ale pomáhati vám.“

Měl opravdu nejlepší vůli upraviti poměry v Rusku tak, aby se Dürichovi co nejlépe pracovalo, neboť věděl velmi dobře, že není možno plýtvati silami, tvoří-li předsednictvo Národní rady pouze čtyři osoby. Ale ovšem, že mu šlo o to, aby všechno, co se bude konati, bylo v souhlase s celkovou programovou linií Národní rady, aby to, co se bude námi konati zvlášť politicky a vojensky v Rusku, zapadalo harmonicky do rámu všeho podnikání na západě — v Paříži, Londýně a Římě.

Poněvadž však lidé seskupení okolo Düricha (Crkal, Štafl, Král, Štěpánek) a konečně ani on sám, nebudili a nemohli buditi nijaké důvěry ani svými schopnostmi, ani povahami, vyvolal Štefánik tak zvaný kijevský zápis, jímž vytčeny byly vůdčí zásady našeho revolučního hnutí za hranicemi (jednota československá, důvěra k Rusku i k ostatním spojencům, nutnost odboje, vůdčí vedení Čsl. nár. rady i v organisaci armády československé, prohlášení Josefa Düricha za representanta Národní rady v Rusku, opírajícího se o skupinu odborných pracovníků, vybraných za jeho souhlasu Čsl. národní radou, závazek organisací československých, že budou loyálně pomáhati Čsl. národní radě, přidělení finanční stránky celé akce zvláštní finanční komisi, podléhající vrchnímu dozoru Čsl. národní rady).

Zápis tento zůstal sice na papíře, nebol Dürich bral se svými zvláštními cestami, ale svědčí o prozíravosti Štefánikově i o jeho smyslu pro přesnou formulaci myšlenek.

Když se Štefánik přes všecko úsilí marně domáhal toho, aby rozhodující ruské kruhy uznaly Čsl. nár. radu za vedoucí orgán československého revolučního hnutí za hranicemi, z čehož by byla nutně vyplynula nezávislost tohoto orgánu na vládě ruské, odešel náhle z Ruska do Rumunska, odkud se vrátil až počátkem ledna 1917.

Za jeho nepřítomnosti v Petrohradě, když již bylo jasno, že bude utvořena Dürichem za součinnosti ruských vládních kruhů (zvl. Priklonského) zvláštní Národní rada československá, která bude státi proti Národní radě pařížské jako protiváha, a když bylo jisto, že tato Národní rada bude financována ruskou vládou, čímž hrozilo celému našemu revolučnímu hnutí nejtěžší kompromitování před Spojenci, byl jsem vyslán na samém počátku roku 1917 skupinou našich lidí soustředěných okolo petrohradského „Čechoslováka“ (Pavlů, Markovič, Hurban, Čermák, Klecanda, Špaček) do Londýna, abych informoval Masaryka o těžké situaci v Rusku a abych ho rozhodně přivezl s sebou.

Avšak vrátil jsem se se vzkazem, že Masaryk přijeti nemůže pro nutné práce. Kdyby se však přece ukázala nutnost jeho přítomnosti v Rusku, ať mu petrohradští telegrafují.

Již, již měl býti telegram odeslán, když se náhle vrátil Štefánik z Rumunska, několik jen hodin po mém příjezdu.

Dozvěděv se, oč jde, postavil se co nejrozhodněji proti odeslání telegramu řka, že autorita Masarykova musí nám býti příliš drahá, než abychom ji snižovali zatahováním Masaryka do bojů tak nepěkných. Až bude vše urovnáno, potom ať přijede „dáti své požehnání“, dodal s úsměvem Štefánik. Masaryk tedy nepřijel.

A zas nastala dlouhá, únavná vyjednávání s kijevskými, petrohradskými, vládou ruskou i zástupci vlád spojeneckých. Byly to dny plné horečného ruchu a neviditelného nebezpečí.

Štefánik musil snésti mnoho nepříjemností i od našich lidí, což ho roztrpčovalo nejvíce.

Z deníku: 1917

19. února:

Štefánik mi řekl, že den před tím byli u něho Tuček a Vondrák, kteří mu vytýkali, že prý nedělá ničeho s vojenskou otázkou. Štefánik to nazval perfidností. Vondrák prý chtěl viděti obžalovací spis proti Dürichovi, jejž chtěl Štefánik podati Pokrovskému. Štefánik mu ho nedal řka, že ho respektuje ještě jako předsedu Svazu, ale více ne. „Důvěra je jistý druh odměny. Kdo jedná se všemi lidmi stejně, uráží ty, kdo jsou lepší.“

*

20. února:

Štefánik sešel se o půl 6. hod. večer v kavárně „Evropa“ se Semjonovem a Pavlů. Semjonov korigoval obžalovací spis proti Dürichovi a varoval Štefánika i Pavlů před D. N. Vergunem, jenž jest prý ve spojení s ministerstvem vnitra. „To je podezřelé. Varujte se! Více vám nemohu říci.“

*

26. února:

Klecanda, Košík, Vondrák, Jindříšek, Král byli u Pokrovského. Pokrovský jim řekl: „Poněvadž Češi sami nejsou jednotni v názoru na Düricha, zůstane rada tak, jak je projektována, ale jenom do sjezdu.“ Pak si musíme udělati pořádek sami. Národní radu pařížskou prý ruská vláda neuznává.

*

27. února:

Dopoledne byl jsem u Štefánika. Ležel. Byl u něho právě dr. Pelikán. Štefánik mi řekl, že ruská vláda sama musila říci, že v Radě nebudou ani Crkalové ani Koníčkové a že subvence se dávati nemůže. Štefánik byl velmi rozrušen tím, že nás musí cizí mentorovati.

*

28. února:

Po obědě u Štefánika, kde byl Hurban, Markovič, Pavlů, Klecanda, Patejdl, Chalupa, Špaček, Čermák a Košík. Štefánik ležel. Byl zraněn u pravého oka — odřenina od pádu. Poslouchal však a rozmlouval neúnavně. Rozvíjí nový plán. Vedle rady Dürichovy budiž utvořen zvláštní 5 — 7-členný sbor, jenž by se zabýval organisací armády. Prý to prosadí. Se svazem vůbec jednati nelze, dokud nezmění posice. Štefánik byl velice unaven, odešli jsme.

*

2. března:

Štefánik odjel do stavky.[2]

*

10. března:

Štefánik se vrátil. Vypravoval, že generál Alexejev žádá, aby do 10. (23.) března bylo vše hotovo. Nutno tudíž přijmouti organisační komisi Dürichovsko-Vondrákovskou, do níž Vondrák navrhuje Špačka a Jančka vedle dra Girsy a ještě kohosi. Do kontrolní komise, jež by měla právo bezprostředního jednání se stavkou, přijdou: Bláha, Čehovský, Hurban, Písecký, Chalupa, Viest.

*

11. března:

Šel jsem s Košíkem k Štefánikovi. Štefánik souhlasí s Košíkem, jenž navrhuje, abych jel s ním do Ameriky. Nutno jeti co nejdříve. Proto ne přes Sibíř. Povolení francouzské vlády k agitaci v Americe pro francouzskou armádu bude dáno v Paříži. Štefánik prohlásil, že pojede s námi. To již byla revoluce ve vzduchu. Vybuchla 12. března.

*

16. března:

Odpoledne schůzka u Štefánika: Pavlů, Čermák, Špaček, Markovič, Košík, Hurban, Čehovský, Klecanda, Janček, já. Štefánik prohlásil, že dnes nepojedeme. Na počátku schůzky byl Štefánik odvolán ke knížeti Košubejovi. Všeobecné rozčilení, že odchází. Zvláště Hurban se rozčiluje. Je prý třeba jednati jinak nežli Štefánik, který prý začíná od Sazonova místo od Miljukova (zahraniční ministr v revoluční vládě, utvořené 15. března odpoledne). Štefánik totiž začal líčením včerejší prý svojí rozmluvy se Sazonovem, v níž Sazonov připustil nutnost zřízení československého státu. Štefánik prohlásil: „Myslím, že nepřeháním, když řeknu, že je nyní dosažení naší samostatnosti jisté.“

Když se Štefánik vrátil, vytýkal mu Hurban, že by se dnes nemusilo vůbec hleděti na Vondráka, kdyby se bylo před 10 dny nekašičkovalo. Štefánik uražen vzplanul a velmi ostře tuto poznámku odmítl.

Konečně se přistupuje k revisi nové situace. Usneseno žádati revoluční vládu za uznání Národní rady, čímž Dürich padne sám sebou.

Přehlédnuty stanovy odboru Československé národní rady v Rusku. Presidium má míti 7 členů (6 předsedů různých spolků čsl. a Špaček), tři komise (vojenská, zajatecká, propagační) mají míti každá 1 předsedu, 1 místopředsedu a čtyři členy. Odbor má míti 2 sekretáře (Klecanda pro věci české, Markovič pro slovenské). Byli také navrženi všichni členové komise a provedeny některé změny v textu stanov.

*

17. března:

V den vydání manifestu carova o vzdání se trůnu byl jsem po obědě u Štefánika. Tam jen Klecanda a Markovič. Šli do ministerstva zahraničí. Štefánik vyprávěl, že Sazonov je přesvědčen, že tahle vláda dlouho nebude. Krajní levé proudy prý zmizejí, o čemž Štefánik pochybuje. Dürich prý přestřelil, když šel s Králem do dumy. Štěpánek a Crkal prý se poděkovali z členství Dürichovy Nár. rady. Pučálka prý byl u Štefánika a vyzýval ho k práci. Nutno prý zavolati Vondráka, jenž prý nesmí býti vylučován z národa. Štefánik mu prý řekl: „Sám se vyloučil svým článkem.“ A Pučálkovi prý řekl, že dříve se nehlásil, nyní však přijde, řekne několik polopravd a jde.

*

21. března:

Vyjeli jsme s Košíkem a Štefánikem po nové dráze do Romanova. Jel s námi též Štefánikův sluha, dobrák Boucher. Štefánik se osvědčil jako zkušený cestovatel. Opatřil se vším potřebným, avšak nevzal nic zbytečného. Vzal i několik lahví starého vína, o němž tvrdil, že není nebezpečné, poněvadž alkohol prodělal již zvláštní chemický proces.

*

27. března:

Komponovali jsme se Štefánikem sensační hru. Ukázal mnoho fantasie, smyslu pro lyriku děje i psychologii osob. Je velmi bystrý. Avšak sil tělesných mu ubývá. Vzal malý stolek jednou rukou, ale neudržel ho: „Jdu po vodě dolů. Ztrácím sílu. To mne demoralisuje.“ Vyprávěl potom mnoho o svých vzdušných manévrech (o setkání s Němcem v oblaku, o postřelení aparátu, o letu nad nepřátelským územím, pádu, rozbití letadla, zachránění a jiné). Podrážděn vytýkal Boucherovi nedbalost. Boucher se rozplakal, ale utišil se, když mu Štefánik vysvětlil, že taková napomenutí jsou mu prospěšná.

Do Romanova jsme dojeli až osmého dne ráno (28. března).

Často jsme cestou stáli pro špatný stav trati. Při jedné takové zastávce vzal Štefánik saně tažené sobem a jeli jsme do Kandalakši na pobřeží Bílého moře. Cestou se saně převrhly a já jsem padl na Štefánika; ulekl jsem se, ale Štefánik po prvním překvapení se usmíval. Při jiné zastávce v zasněžené pláni byl zachvácen Štefánik bolestmi a toužil po mléku. Kde je vzíti? Vystoupil jsem z vagonu a bezděčně jsem to řekl jednomu z ruských vojáků, strážících trať. Ten mi ukázal na skupinu vagonů stojících na odbočce trati. Tam jsou improvisovaná kasárna, tam mají vojáci i krávu svoji. Popadl jsem láhev a pospíchal jsem tam. Mléko jsem skutečně dostal a to čerstvě podojené, když jsem vylíčil celý případ a řekl, o koho jde, Štefánik byl šťasten jako dítě. Upíjel si mléka a s úsměvem řekl: „Ej veru — jako keď mamičku cicá a tatíčka v … bozká.“

V Romanově nás přijal mladistvý francouzský námořní důstojník, jenž nás zavezl na ruskou loď, odkud Štefánika zavezli později na „Carja“ a mne s Košíkem na „Carici“.

*

29. března:

Štefánik trpěl opět záchvatem bolestí.

*

30. března:

O 8. hod. ráno jel jsem vlečňákem na „Carja“ k Štefánikovi, jenž se procházel po palubě v špatné náladě. Lodi vycházející odtud nemají nákladu. Lodní šroub s polovice nad vodou. Jedna z nich byla prý převržena bouří. Špatné vyhlídky na cestu. Mluvíme o našich poměrech. Masaryk tudy nemůže jeti. Je to příliš nebezpečné. Bude prý asi nutno poslati Beneše. Štefánik ho nadšeně chválí jako skromného hrdinu. Potom hovoří o situaci válečné. Bojí se útoku Němců na Italii, jež mohla býti poražena úplně. Vypráví o velkolepých přípravách na francouzské frontě. Němci prý ustupují bojujíce. Rozhovor se přešinul na naši kulturu. Slováci prý dají beze sporu mnoho Čechům, ale musí míti napřed školy, pro něž však nebude učitelů. Já bych prý měl jíti na Slovensko organisovati školství. Potom mluví Štefánik s nadšením o Francii, jež obětovala pět milionů lidí. „A bijí se jen za ideály. My neděláme ničeho. Nesmíme mluviti mnoho o svých obětech, neboť nejsou ničím ve srovnání s druhými. Náš národ není takový, jaký by měl býti.“ V rozhovoru o tom, proč jsme tak málo známi ve světě, praví Štefánik, že je to i naše nešikovnost. Básník Claudel byl prý v Praze dva roky konsulem, ale přinesl si dojem, že Praha byla největší za Karla IV., kdy do ní byla přesazena evropská kultura západní. Husitskou Prahu Claudel nenáviděl. Representantem Čechů byl mu Miloš Marten. Ideál Slováků viděl vyjádřený v pohádce o smetanové řece, o hoře cukru a skále halušek. Štefánik prý informoval Claudela po šest týdnů denně, až jej obrátil. Má obavy, aby nevzniklo ve Francii pacifistické hnutí, neboť se zdá, že pouta mezi spojenci se uvolňují. Ruští důstojníci již nezdraví francouzských důstojníků. Cosi se láme…

*

3. dubna:

Byli jsme s Košíkem na „Carju“ rozloučiti se se Štefánikem, jenž měl odjeti na „Floře“, kdežto já s Košíkem na „Umtali“. Dostal jsem od Štefánika pro dcerku svou pěkné perličky se zlatým nádechem. Štefánik nás políbil oba a odešli jsme.

Téhož dne bylo Štefánikovi velmi špatně. Večer byl zachycen radiogram: „Němci potopili první ozbrojenou americkou loď a president Wilson prohlásil kongresu, že se Spojené státy nalézají ve stavu války s Německem.“

*

4. dubna:

K Štefánikovi na „Carja“. Oznamuje mi: „Mám pro vás a pro Košíka smutnou zprávu.“ Já: „Nuže?“ Štefánik: „Pojedeme spolu.“ Projevil jsem svoji radost a děkoval jsem mu za perličky, při čemž jsem řekl, že nejsou stejné barvy. „Vy jste barbaři,“ odvětil Štefánik s úsměvem. „Vy perlám nerozumíte. Jsou to musejní kousky.“ Rozumí se, že jsem ničeho nenamítal proti ocenění mé znalosti perel. O vypovědění války Německu Amerikou Štefánik dosud neví. Oficielní zpráva nepřišla. Praví, že v hmotném ohledu by to byla škoda, neboť by se nedodávalo tolik vojenské výzbroje z Ameriky do Francie, ale mravní význam byl by nesmírný. Hlavní význam vystoupení Spojených Států vidí souhlasně se mnou v tom, že Amerika je zajisté přesvědčena o nutnosti porážky Německa.

*

6. dubna:

Přešli jsme na „Umtali“. Já s Košíkem byli jsme ve společné kabině s jedním inženýrem Elsasanem. Štefánik měl kabinu vlastní. Vyjeli jsme večer 6 hod. 10 minut. Krátce před odjezdem přijel motorový člun pro Štefánika, jenž měl přejíti na „Carja“, který měl odjeti zítra a kde by měl Štefánik větší pohodlí. Štefánik však odmítl, nechtěje nás opustiti.

*

7. dubna:

Jsme již na širém moři. Po snídaní se procházíme po palubě. Hovoříme o ruské revoluci. Štefánik myslí, že bude v Rusku monarchie, poněvadž prý dělníci přehánějí svoje požadavky. Továrníci a šlechta se budou báti republiky. Domnívá se také, že naši lidé budou vždy zaujati proti Rusku pro všecko, co tam vytrpěli. Odporuji, řka, že naši zapomenou na všecka příkoří, dostaneme-li svobodu. Štefánik projevuje uspokojení, že před odjezdem z Petrohradu nechal visitku u Pokrovského, jenž prý jest pomocníkem minist. zahraničí.

Štefánik vypráví veselou episodku o svém bratru Igorovi, jenž jako kvintán zamiloval se se svým soudruhem do třináctileté baletky. Čekal na ni u cesty za parného dne. Přišla se zavřeným slunečníkem. S druhé strany přišel přítel — sok. Ptali se děvčete, proč si neotevře slunečník. Igor zpozoroval, že dívka má v slunečníku rohlík — slaný, pěkný. Igor byl hladný. I přítel jeho si rohlíku povšimnul. Děvče mělo slunečník za sebou. Igor sáhl nepozorovaně do něho, ale setkal se tam s rukou soupeřovou. Mrkli na sebe, žárlivost zmizela. Igor rohlík vylovil, sok zatím bavil malou dámu. Potom se s dívkou rozloučili a rohlík snědli. „Ovšem, že jí nešli na oči,“ končí Štefánik, usmívaje se. Večer jsme hráli tři partie šachu, z nichž jsem dvě prohrál, třetí vyhrál, neboť Štefánik hrál dosti hazardně.

*

8. dubna:

Vstal jsem před šestou hodinou. Moře vzbouřeno, na obzoru tančí v záři slunce zpěněné vlny jako mořské víly. Před snídaním u Štefánika. Včera večer se shýbal, při čemž pocítil prudkou bolest uvnitř. Patrně si ublížil. Ale je velmi statečný. V obličeji je přepadlý — mám obavy o něho již od včerejška. Po snídaní mi mnoho vypráví o svých cestách: O Mont Blancu, Timbuktu, Bolivii, Vesuvu. Ptám se ho: „Nepopsal jste ještě žádnou ze svých cest?“ „Ne. Chtěl jsem prožíti ty chvíle. Vědecké výtěžky jsem odevzdal. Ale to pitoreskní, ty episody nechám sobě. Nechci zanechávati stopu. Chtěl bych to vyradirovati za sebou.“ Pak s nádechem trpkosti hovoří o tom, jak neměl v Rusku ani chvíle pro sebe. Nikdy nešel do divadla ani na procházku. Trpěl fysicky i duševně, neboť vše se sbíhalo k němu. Odmítal vždy všecky své oslavy. Proto nešel nikdy ani do schůze spolku. „Jsem emanací Masaryka. Bez něho bychom nebyli nic.“ Já: „Myslím, že jeho světové jméno nám dává autoritu.“ Štefánik: „Ne! Ne to! Právě ne! Ale on dával směr. On se dával poučiti. Když někdo z nás řekl: „To nebo to by bylo dobré,“ on hned nalezl cesty. Ale něco jiného. On nás spojil láskou. Vím, že co jsem, jsem jím. To není skromnost. Nejsem skromný. To je správná klasifikace sebe samého. Proto nechci žádné uznání. To patří Masarykovi. Mám pocit krádeže, když přijímám něco pro sebe. Nesměl jsem se v Rusku dát oslavovat, aby Masaryk nebyl druhý. To jsem nikomu neřekl. Není to dobré, že vám to říkám. Je to zbytečné. Je v tom nebezpečí, co říkám, ač vím, že to nebezpečí se neuskuteční. Vy to nikomu neřeknete.“ Tuček prý mu již vzkázal z Moskvy, že chce s ním pracovati. Ve vojsku již není. Štefánik je rád, že je blok kijevský roztržen. Raymana prý poslal do Kišeněva. „Opět jeden ubyl. Vondrák je sám. Sazonov je získán. Uvidíte, co tomu řekne Masaryk. To má velký význam. Sazanov to řekl Paleologovi a ten je nyní pro nás.“

O Masarykovi řekl ještě: „Jediné, co chci udělati písemně pro naši věc, jest, že napíši o Masarykovi, čím je pro nás. On je čistý typ národa. V něm se soustřeďuje všechno nejlepší. Vidím, jak mu budou ubližovati, a proto chci pověděti, co cítím. My — to jest on; on — to jsme my.“

Mluvíme i o mé cestě do Ameriky. Praví mi, abych tam přišel skromně. Titul mi dá práce. Do Ameriky prý se nesmí přijíti s rozumy. Proti D. však mám vystoupiti, bude-li potřeba, ostře a energicky. Potom četl Štefánik Cyrana. Je jím nadšen. Ukazuje mi místo o polibku a scénu pod balkonem, když Christian vyšel k Roxaně. Proč jej právě toto místo tak zaujalo? Snad trpí tím, že nenašel ženy, jež by byla jeho? Patřil všem a jemu nepatřil nikdo.

Hráli jsme po déjeuner 2 partie šachu, z nichž jedna remis, druhá pro mne vyhrána, večer zase dvě, 1:1.

K večeru se rozhovořil Štefánik o tom, že má i zkoušku „gabie“, to jest plavčíka, jenž upevňuje malou plachtu trojhrannou na nejvyšším místě stožáru, což prý je akrobatický kousek. Dnes už by to nedovedl. Vynalezl patentní šle, barevnou kinematografii, což však prý využito jiným, krátkou dýmku, která je zároveň špičkou na doutníky.

*

9. dubna:

Po 7. hodině ráno k Štefánikovi. Ještě leží. Na přímou otázku vyprávím mu, jak jsem se dostal do zajetí, jak jsem zpočátku v rakouské armádě bezmyšlenkovitě bojoval proti Rusku, jak teprve poranění mnou otřáslo, že jsem šel dobrovolně do zajetí, jak jsem žil v Moskvě, Saratově, jak jsem pracoval revolučně v Astrachani a Caricyně. Štefánik se zamyslel a velmi vážně řekl: „Všechno to je zajímavé, ale nesmírně smutné. Ukazuje to, že národ náš nebyl na počátku války zralý pro svobodu. Kdyby ste se byl vy neujal iniciativy, nebylo by tam, kde jste byl, snad ničeho. A ani vy jste nebyl uvědomělý od počátku. Nevěděl jste, že se něco dělá za hranicí, netroufal jste si mysliti na aktivní vystoupení pro dosažení české samostatnosti. Teprve vojna vás probudila jako jiné.“ Já: „Víte, doktore, že by jste byl jednal jinak, kdybyste byl při vypuknutí války na Slovensku?“ „Ano. Já to vím. Já jsem již jako student visel v povětří nad ulicí, drže se zábradlí a lidé křičeli, abych řekl: „Ať žije Kossuth!“, jinak že mne shodí. Neřekl jsem to.“ Já: „Snad nikdo před vojnou nemohl si představiti, že by se mohlo vystoupiti proti Rakousku. Já jsem měl domnění, že vojna bude příliš krátká.“ Štefánik: „Já jsem myslil —. Všiml jste si té věty v článku Samostatnosti o mně, kde se mluví o mé práci před vojnou, jíž jsem připravil půdu k provádění programu vytčeného Národní radou? Jakmile byl Ferdinand zavražděn, psal jsem domů, že nepřijedu, jak jsem slíbil, nýbrž že přijde doba utrpení, v níž se o mně dovědí nepřímo. Stane-li se mi však něco zlého, dovědí se to jistě. Měl jsem jeti na Tahiti, ale odřekl jsem a vypravil jsem se do Maroka s generálem Lyauteyem. V Paříži však již ukázal jsem Clemenceauovi na brzkou válku, nejspíše po žních, a na intriky, které byly strůjcem sarajevského atentátu. Srbsko to neudělalo. Nebylo v jeho zájmu, aby vojna vypukla tehdy. Ve spojení s jednáním v Konopišti nabývá vražda sarajevská jiného osvětlení. Nechal jsem v Paříži také již pokyny, co dělati, vypukne-li vojna dříve, než se vrátím.“

Upozornil prý na to, že v Čechách nebude revoluce, jak Francouzi myslili, ale že se české sympatie ukáží jinak — bojováním do vzduchu. Německo, jsouc zdánlivou jednotností Rakouska uspokojeno, nechá Rakousko v boji s Ruskem osamoceno, což povede k ruským vítězstvím nad Rakouskem. Vojenská příprava Ruska byla prý ve Francii známa a byli i lidé, kteří chtěli uvolnění aliance ruské, snažíce se přimknouti těsně k Anglii.

„Ukázal jsem, že vytvoření českého státu je evropskou nutností. Rakousko nelze učiniti protigermánským. Je nutno rozbíti je. Otázka slovenská se vůbec nezvedla. Říkal jsem: Slováci jsou Češi, žijící v Uhrách a Čechové jsou Slováci, žijící v Čechách. Tím byl problem zjednodušen. Nebylo dobré, že naši postavili v čelo s francouzské strany Denise, neboť Denis je profesor a profesoři neznamenají ve Francii daleko tolik, co u nás. Tak i Watson a jiní nebyli známi. Teprve náš problem, když se stal majetkem širších kruhů, učinil je známými. Mají tu zásluhu, že jejich knihy, napsané před vojnou, byly tu, když se zájem o nás probudil. Získání žurnalistiky bylo nesmírně těžké. V žurnalistice francouzské se články platí. Já jsem si učinil zásadou: Ani groš na žurnalistickou propagandu. Takový Matin. Je zaplacen tím, že má ve svém kontu plus humanitní — ujal se malého národa. Zaplatíme, až budeme samostatní, předností, jež se mu bude dávati při dodávání zpráv.

Briand ještě nebyl ministr-presidentem, když jsem s ním jednal, přesvědčuje ho, jak na něho spoléháme. To se ukázalo potom velmi dobrým. Vedle Denise postavil jsem i řadu jiných osob. Je naše štěstí, že svět neví, jaký je celý náš národ. To bude velké nebezpečí při mírových konferencích, až budou Němci i Maďaři ukazovati, že sice část národa byla proti Rakousku, ale celek ochotně mu sloužil proti spojencům. Bude třeba mnoho peněz v té době.“

Když přišel Košík k nám, mluvili jsme o Americe, o úmyslu Rooseveltově, utvořiti dobrovolnou divisi pro Francii. Když Košík odešel, pravil Štefánik: „My budeme pracovati v souhlase s vrchním vojevůdcem. Roosevelt bude žárliti na všechno, co bude mimo něho. Jíti s ním nám nelze. Řeklo by se, že je to amerikanism. Vytvořiti něco ve Francii je nutno. V Rusku při úplné desorganisaci asi armády nebude. Nutno, aby ta masa Čechoslováků v Americe něco dala. Jedna divise kdyby byla, stačilo by to. V Rumunsku vojsko i zajatci umírají hlady. Na frontě je jen brigáda rumunská. Vystoupení Srbů v Dobrudži neudělalo takového dojmu, jak se čekalo. Rumunům milé nebylo. Spojenci západní řekli: Co tam měli co dělati? — Dobře, že naši tam nebyli samostatně. Bylo by to vzalo zbytečně chuť nynějším dobrovolníkům a v očích spojeneckých by to nepomohlo.“

Večer bylo Štefánikovi zase špatně.

*

10. dubna:

Moře je silně vzduto. Štefánik má ještě bolesti. Ráno malá procházka s ním. Při snídaní mi praví, jak mne má rád. Po snídaní vypráví mi řadu episodek ze svého pobytu v Tichém oceáně.

Vypráví s chutí a velmi živě. Nejprve o souchotinářské domorodé dívce, která ho měla ráda. Jako všichni domorodci věřila i ona, že Štefánik rozmlouvá s hvězdami. Když měl odejíti, pozvala ho k sobě, aby jí pomohl. Říkal, že tomu nerozumí, že není lékař. — Ať ji aspoň proklepe. — Nemoha si pomoci, aby ji nezarmoutil, začal ji proklepávati. „Ale to musíš také poslouchati.“ Sklonil hlavu k rychle dmoucí se mladé hrudi. Děvče vzalo něžně jeho hlavu oběma rukama, přitisklo ji k levé straně prsou a sladce, roztouženě řeklo: „Slyšíš tlouci moje srdce?“ Za nedlouho potom zemřela.

Starý vilník, který přijel na ostrov za dobrodružstvím, oblékl se v domorodý kroj (pruh látky kolem boků a šat kolem hlavy). Chlupaté nohy, samá kost a třesoucí se tuk pod uvolněnou kůží, ruce bez svalů, také s vyprázdněnými měchy kůže, břicho splasklé. Šel k chatě krásného děvčete a volal je. Matka to zaslechla a poslala dcerku k oknu. Chlipník protáhl ohavnou ruku a podával děvčeti dvacetifrank zlatý. Děvče se rozzlobilo a ukouslo mu malíček. Dověděvši se, co udělala, plakala, neboť jí bylo cizince líto.

K městečku Papeete připlula rakouská admirálská loď na obvyklé výroční jízdě kolem světa. Anglie, Francie, Německo to dělaly, aby ukázaly světu svoji moc, proč by to nedělalo Rakousko? Skupina nejlepších žáků námořní akademie, důstojníci s admirálem v čele vystoupili na břeh, chtíce dle etiketních předpisů, jichž rakouští důstojníci chtěli šetřiti, pozdraviti Jeho Král. Výsost, prince Hinoi, který tu žil, ale nepanoval. Jenom peníze nějaké dostával od francouzské vlády. Byl však znám všude. Byl vtipný. Když ho Francouzi zvali do Evropy, řekl s úsměvem: „Nepůjdu do Evropy, jsou tam anarchisti.“ Admirál v parádě a s celým průvodem šel k jeho obydlí, vzdálenému asi 4 km za Papeete. Bylo horko. Před domkem princovým dělal vysoký černoch pomerančové víno, chutné a silné. Admirál k němu poslal tázati se. Černoch dal na jevo, že nemá kdy. Admirál šel k němu sám. S opovržením díval se na polonahého domorodce s ohromnými nohami, na nichž prsty byly roztaženy a palec zvednut vzhůru jako u primitivního člověka. Admirál vložil celou nadutost do své otázky. Žádal, aby je princovi oznámil. Dával mu peníze. Černoch se usmál: „Nemám kapsy. Ostatně není třeba. Nevím, proč bych vás měl oznamovati sobě samému.“ Všeobecný údiv. Všichni mysleli na nějaký exotický zjev a teď! Přece však veleno „pozor“, pronesena řeč a tak dále. Hinoi je pozval na víno. Všichni se opili. Svlékli se, neboť bylo horko, tančili kolem sudu tanec Bakchův a nakonec se rozlezli, kdo kam mohl, a usnuli. Hinoi pozval všechny domorodce, kteří způsobili ohromný rámus. Důstojníci procitli a s hanbou odcházeli. Tak ukázal Hinoi podstatu evropské, specielně rakouské kultury.

Tři misionáři přišli na ostrov. Král je přijal a byl ochoten přijati nové náboženství, je-li bůh misionářů lepší než jeho bohové. Na důkaz přátelství dal jim své tři dcery. Ty se však druhého dne ráno vrátily s nářkem, že to nejsou lidé, neboť s nimi nechtěli spát. Domorodci se sběhli a chtěli misionáře ubíti. Jen stěží prchli do lesní pustiny. Teprve po létech je vzala anglická loď na palubu.

Potom se rozhovořil Štefánik o pohlavním životě, o plození pěkných nadaných dětí. Závisí to od lásky rodičů, od nálady v době plození, od doby roční i denní. V době války znásilněná děvčata rodí prý krásné děti. Je to plození ve chvíli silného nervového vzruchu. Nutno žíti zdrženlivě. To neškodí, jestli jinak je život racionelní. Byl by to ideální stav — panictví. Jsou lidé čistí, věrní, ne mechanicky, nýbrž celou bytostí. Beneš je takový člověk. Takoví lidé ráno vstanou, usmívají se. Kdo se nepřemáhá, jde k prostitutkám. Má-li jen trochu čestnosti v sobě, je otráven potom — i on pomáhal srážeti nebohá děvčata do hanby, v níž tonou. A strach před nemocemi k tomu. „Svésti ženu je ještě horší. Každá žena je sestrou, manželkou, nebo jistě dcerou. Kdyby mně někdo svedl sestru, ženu, dceru. Co bych řekl? To je nutno si pomysleti. — Ano, altruismus je oprávněn. Bez něho není život lidský myslitelný.“ Štefánik se velmi zajímal o rodinný život svých přátel a měl velkou radost ze šťastného manželství. Často se mne vyptával na moji ženu a děti. — A toho dne k večeru opět. Potom řekl: „Až se vrátíte, vypravujte svým dětem o tom, jak jsme spolu o nich mnoho hovořili.“

Večer o 7. hod. chodili jsme po palubě. Z dálky se žene šedá stěna. Sněhová vánice. Za chvíli už se sypou bílé vločky. Pak všechno v mlze. Obzor se zúžil nesmírně. Viděti jen na několik metrů kolem. Vlny nabývají hrozivého rázu. Sníh se sype. Štefánik je nadšen… „To je krása, to je krása,“ opakuje několikráte.