Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Národní hrdina generál Dr. M. R. Štefánik (ukázka)

Karel J. Zákoucký

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2019 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2019 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Jana Jamrišková, Dušan Kroliak, Ľubica Gonová, Bohumil Kosa, Viera Marková, Erik Bartoš

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0495-5

Pôvodná publikácia

Karel J. Zákoucký. Národní hrdina generál Dr. M. R. Štefánik. J. Svátek, Jihočeské lidové knihkupectví. České Budějovice 1919. 100 s.

Bibliografické poznámky

Národní hrdina generál Dr. M. R. Štefánik

Vzpomínky předních mužů českému lidu vybral Karel J. Zákoucký

Č. Budějovice 1919

J. Svátek, Jihočeské lidové knihkupectví

Svátkovy lidové knihovny sv. 35.

Ze života Štefánikova

Den 4. května 1919 zůstane v dějinách naší republiky černým písmem zapsán. Ztratili jsme muže jenž vedle prof. T. G. Masaryka a dr. V. Beneše jest o naši samostatnost velice zasloužilý.

Dr. Milan Rostislav Štefánik chystal se podívati se do osvobozené vlasti. Bratislava chystala se uvítati jej důstojně, jak se na osvoboditele národa z dlouhého jařma sluší a patří. Příjezd jeho byl očekáván již několik dní. Nepřijížděl pro nepříznivou pohodu. Konečně dne 4. května o 8. hodině ranní hlášen byl z Campo Formido u Vidimu příjezd dvojplošníku systému Caproni a již o 12. hodině rozlétla se po celé republice smutná zvěst:

Dnes o půl 12. hod. polední objevil se nad Bratislavou hlášený italský dvojplošník s ministrem Československé republiky, generálem Štefánikem. Vládní referenti a vojenští zástupci ihned odjeli z Bratislavi uvítati ministra. Krátce před 12. přijeli k Vajnorům. Tou dobou kroužil aeroplan ve vzduchu a 5 minut před 12. hodinou sřítil se přímo k zemi s výše asi 400 m. Z místa, na které dopadl, vystoupil černý sloup dýmu…

Tak zněl počátek telegramu…

V „Kalendáři Československé republiky“ jsou o životě Štefánikově tyto údaje:

Ph. Dr. Milan Rost. Štefánik, rodem uherský Slovák z městečka Brezové (vlastně z jejich kopanic Košarisk) v Nitranské stolici, syn evangel. faráře. Gymnasium studoval v Prešpurku, v Šoproni, Šarvaci, universitu v Praze, v Curychu a v Miláně. Věnoval se hospodářství, v Praze byl promován na doktora filosofie. Na maďarských dvou gymnasiích dožil se vyloučení pro svoji panslávskou činnost, na třetím dobyl však si zvláštní odměny pro svůj nejlepší prospěch při maturitě. V Paříži vzbudil pozornost prof. Jansena a jmenován asistentem hvězdárny meudonské. R. 1907 stal se ředitelem hvězdárny na Mont Blancu, jež byla k vůli němu zřízena. Za studiemi astronomickými meškal ve Španělích, na Tahiti, podnikl cesty do Alžíru a do Turkestanu. Své vědecké práce tiskl francouzsky a italsky. Doma náležel k literární a politické družině Šrobárova „Hlasu“, byl činným i literárně (některé písně jeho zhudebnil známý slovenský skladatel M. Schneidr-Trnavský a spolu s malířem Kalvodou a Šrobárem vydával při „Hlasu“ i prvý umělecký časopis slovenský „Umělecký hlas“ (1903). V Paříži uplatňoval se vedle své vědecké činnosti zejména četnými společenskými styky ve světe literárním a zejména politickém, jež za války postavil do služeb československé myšlenky. V jeho osobě dochází výrazu a uplatnění slovenská složka nového státu. Napsal řadu pojednání hvězdářských a pod., vydaných pařížskou akademií. —

Na počátku války v dohodovém vojsku se přihlásil jako dobrovolník-letec, r. 1917 jmenován majorem, r. 1918 v únoru plukovníkem a v červenci brigádním generálem. Vyznamenal se v bojích u Arrasu a v době Mackensenova tažení r. 1915 na srbské frontě. Působil i na italském bojišti. Členem národní rady je od konce roku 1915. Ta pověřila jej v létě 1916 posláním do Ruska, aby s redaktorem Bohd. Pavlů organisoval zde československé zajatce pro legie. V zimě r. 1916 — 17 působil v Rumunsku a v létě 1917 vyslán do Ameriky, kdež konsolidoval akci k mobilisování československého vojska a zahájil politické jednání, aby představitelé Spojených států byli získáni pro československou věc. V prvé polovici roku 1918 věnoval se výhradně vybudování československé armády v Italii a postavil do pole dvě divise. Když bylo potřebí zakročiti v Rusku, vypravil se tam přes Tichý Oceán a přes Sibíř, a s generálem Janinem vzal do svých rukou vedení našich věcí na ruské a sibiřské půdě.

Nastala světová válka. Bouře, která rozvrátila tolik tisíců rodin, která změnila životní směry tolika lidí, vyzvedla jednotlivce do závratné výše, aby miliony jiných udupala pod svými těžkými železnými kroky. Tento hrozný vír světodějných událostí nezůstal bez vlivu na Štefánikův život. Změnil jeho život, idylický dosud, v drama a konečně v tragedii. Druhá struna ozvala se v jeho nitru, stejně silná, ba snad ještě mocnější, než láska k přírodě — láska k utlačovanému národu.

Štefánik od prvního dne viděl hvězdu své rodné země stoupat a stoupat, viděl, jak její záře sílí, jak mračna nad bojišti ji časem zakrývají a pohlcují, ale jen proto, aby ji po chvíli propustila se světlem silnějším a bezpečnějším. Opustil vědu, které příkladnou láskou zasvětil svůj život a pustil se v nerovný zápas s odvěkými nepřáteli svého národa s tou plnou opravdovostí, s jakou byl zvykl podnikati vše, cokoliv podnikl. On poskytl i novým stránkám jeho talentu schopnost bojovníka, hlasatele a organisátora. Vytrvalost a nezdolnost Štefánikova i tu dopracovala se spravedlivého úspěchu…

Když za hranicemi začala propaganda boje proti Rakousku a Německu, když podnikány byly první pokusy o organisaci československé armády, kdy každý ruka a každý mozek byl nezbytný k organisaci a agitaci, odložil i Štefánik svoje dosavadní zaměstnání a stal se nadšeným hlasatelem osvobození svého národa. Vykonal práci, jejíž hodnotu odhadnou teprve dějiny. Jméno učence zjednávalo mu přístup do společnosti, kam jiní těžko by byli pronikli. A zde jistě bylo těžiště zahraniční akce našich krajanů. Šlo o překonání starých předsudků, o nás v cizině rozšířených, šlo o udušení německých informací, z nichž Francie a zejména Anglie a Spojené Státy severoamerické o národě českém měly své názory. Tuto práci konal Štefánik jako vynikající diplomat. A když konečně bylo všude docíleno dovolení k formování československé armády, stává se Štefánik neúnavným jejím organisátorem a konečně vůdcem.

Před válkou to byl vousatý, energický muž — tak jak jej zachytili naši umělci kresbou nebo dlátem — ale za války omládl tělesně i duševně. Shodil vous, přihlásil se jako prostý voják do francouzské fronty, létal nad bitevní vřavou a za bouřlivého vichru — když všichni kolem soudili, že let je nemožný, přihlásil se Fochovi a vzlétl — letěl — a již již oželen, vrátil se jako triumfátor: Foch velel přítomným důstojníkům: Saluez Messieurs! (Vzdejte čest, pánové!)

Na balkánských výšinách, tam původcové války snesli hořlaviny a nejhrubšími nástroji tloukli do slovanských skal, až rozkřesali jiskru a rozdmychali požár a znesvářili bratry tak, že pomáhali vražditi se navzájem. I tu byl Štefánik a první přeletěl do Italie s Jobovou zprávou, že srbská fronta je prolomena.

Sám trpící, těžce nemocný člověk, přenášel oheň svatého nadšení a zjevoval se bratřím v Rusku, v Sibiři, v Americe, v Rumunsku, v Italii a ve Francii, nacházeje všude brány otevřené. On uvedl Masaryka k Briandovi, seznámil Beneše s francouzskými diplomaty, vymohl na Joffrovi a Fochovi rozhodnutí, že budou uznány a podporovány naše ruské legie, získal Orlanda a Sonnina a způsobil, že byly zřízeny naše italské legie jednal s Wilsonem o legiích amerických. On opakoval neústupně Katonovo tvrdé „ceterum autem censeo“ a přesvědčil veřejné mínění francouzské i anglické, že je třeba především sbořiti Rakousko, tuto nespravedlivou a přepychovou Kartháginu Evropy.

Jezdil po celém světě. Všude přispíval svojí radou, svými zkušenostmi a hlubokým intelektem. V této těžké práci klidil hojné ovoce a konečně i vítězství. Rakousko se shroutilo, Německo kapitulovalo, Štefánik byl jmenován ministrem války. Ale ani teď neoddával se klidu. Ačkoliv zdraví jeho bylo otřeseno pádem s aeroplánu na soluňské frontě, podnikal dalekou cestu do Sibiře přes Vladivostok k českým legiím v Rusku. Zde začala pak jeho tragedie. Pod vlivem francouzských a angl. generálů chce provésti výpravu proti sovět. republice a docíliti spojení československých legií s admirálem Kolčakem. Tyto plány rozbíjejí se však o bolševické přesvědčení části sibířského vojska a Štefánik se vrací do Evropy.

Potřeba doby odvedla zde potom jeho kroky do diplomacie a organisační činnosti a zase kolem něho byl rozset jenom úspěch a sláva. Zásluhy, vavříny a obdiv kupily se na jeho hlavě a současně přicházela i odměna nesladší — hvězda Československa svítila ohněm plným naděje v novou budoucnost a jednoho dne zazářila plným leskem, který dává svoboda.

Nadešel den 28. října l918! Štefánik byl šťasten. Byl hrdinou, k němuž hleděly miliony a stál v první řade osvoboditelů, kteří svými obětmi se dočkali vykoupení vlasti. Z rozkoše poznání, z půvabů života, z mrazivého chvění bitev, z horečky velké politiky a ze závrati naplnění národního osudu dosáhl vše, co mohl chtít.

A když se konečně dílo osvobození podařilo, když národ československý na začátku svého máje zajásal a sluneční světlo se rozsvítilo i nad starou Bratislavou — rozhodl se vrátit se do své vlasti.

Ale umřel jako hrdina ve chvíli triumfu, roztříštil se jako zářící meteor, náhle zhasínající v okamžiku, kdy ještě oslňoval svým leskem. Osud byl k němu skutečně krutý. Nedovolil mu již políbiti ani matku, ani osvobozenou národní půdu…

A my, kdož v bolestném úžasu stáli jsme nad mrtvým tělem hvězdáře-generála, necítili jsme pouze trpkosti ztráty a lítosti, že jsme kohosi z nejdražších nesměli uvítati: cítili jsme i dojetí z krásné, hrdé tragiky, z lidské síly a odvahy, z jasné, tiché záře věčna, jež jakoby spočívala na čele mrtvého. „Zemřel generál Štefánik,“ hovořily k nám žurnály velikými černými nápisy. Ale my, naslouchajíce eposu dějin, slyšeli jsme i hlas: „Zemřel veliký člověk, zemřel hrdina!“

„Slovenský Deník“ se s ním loučí následovně: „Slovenská země, která především jeho úžasné úsilovné práci, jeho rozmyslu a odvaze může děkovati za to, že jest zbavena cizí poroby, může přijmouti jen chladné a mrtvé tělo svého osvoboditele. S jakou radostí, s jakým nadšením bila mu v ústrety slovenská srdce, s jakým nadšením čekala ho každá československá duše, neboť ministr vojenství Štefánik byl nám po dobu války symbolem hrdinství a obětavosti ve prospěch národa. Všechny nesmírné jeho zkušenosti za dobu pěti let, všechen nenahraditelný fond jeho vědomostí, který by byl býval mohl nyní uplatniti a postaviti do služeb národa, všechno to jest nezvratně ztraceno. Nebylo mu dopřáno, aby se potěšil pohledem na svůj osvobozený národ, nebylo mu dopřáno, aby vyslechl, byť i jen jediné slovo vroucích díků národa za obdivuhodnou a v pravém slova smyslu hrdinskou činnost. Krutou hrou živlů byl svržen k zemi jako orel v nejpyšnějším rozletu a nejlepším rozvinutí svých sil. Také slovenská země, kterou náš milovaný státník tolik vřele miloval, nemůže se mu již odvděčiti jinak, než že věrně přijme jeho mrtvolu, jeho tělo k věčnému odpočinku. Nechť je mu lehká tato slovenská země! Památka jeho stále bude žíti ve vděčném národě.

Milan Štefánik

My často spolu, často sedávali

za doby té, kdy málo znal Tě svět,

kdy mnohá hořkost plnila Tvé srdce

a mnohý bol Tvých křídel tížil let.

A tehdy číš jsi pozved’ prudce jednou

a jarým hlasem pronesl jsi k nám:

„Dřív smrt mi nesmí vypít z prsou život,

až poslání své velké vykonám!“

K nesmírným dálkám duch Tvůj tehdy tíhnul,

hvězd neznámých jsi zbádati chtěl běh.

V tom zemi naší bědnou, ustaranou

zavanul války rozžhavený dech.

A hvězdář mladý k meči rychle sáhl,

samotář stal se vůdcem legií —

a pluky jeho ve všech úhlech světa

tmou zhouby ku světlu se probíjí —

Že rzivá pouta padla s našich rukou,

a otrok že svůj vztyčil opět týl,

na vzkříšení tom, tichý samotáři,

máš poctivý a veliký svůj díl!

Po bouři chvátals k matce Svojí staré,

však nedospěl jsi, kam Tvůj cit tě hnal.

Smrt vypila Ti náhle život z prsou…

Však poslání své přec jsi vykonal.

Karel Jonáš

(Venkov.)

Dr. Karel Domin: Den smutku

Nevyzpytatelné jsou cesty osudu! Naše podunajská stráž, naše kráska Bratislava zdobila se, aby přivítala svého miláčka, našeho národního heroa, generála a ministra dra. Štefánika, vůdce a vojevůdce, jednoho z tvůrců naší svobody, naší samostatnosti. S vládních budov vlály bíločervené prapory, jimi občas lomcovaly zlověstné záchvěvy větru, některé budovy měly i portály vyzdobeny čalouny v národních barvách a v srdcích všech hořela touha pozdraviti našeho velikého hrdinu, kterého již město po několik dnů nedočkavě očekávalo, na kterého těšili se po dlouhém odloučení matka, bratří, sestry i jeho příbuzní.

Náhoda zavedla mne tyto dny do Bratislavy. Ministr dr. Šrobár pozval mne ku poradám o zřízení a organizaci Cizineckého úřadu pro Slovensko a v sobotu v pilných poradách s panem ministrem, s vládními referenty i jinými činiteli dospěli jsme k úplné dohodě o organisaci této instituce. Již v sobotu byl očekáván ministr Štefánik, že přilétne z Italie. Leč den ten rozvášnily se živly; od noci do večera dštila nebesa proudy vod, vítr skučel a bičoval studenými krůpějemi chodce; silnice se přeměnila v močály. Toho dne nikdo nevěřil, že bylo by možno se odvážiti na dalekou pouť vzduchem ze severní Italie až do Bratislavy.

V neděli zasvitlo konečně slunko. Již ráno odejel zvláštním vlakem z Bratislavy ministr Šrobár, generál Piccione a řada jiných vzácných hostí ke slavnosti do Skalice, kde sázeli pamětnou lípu. Použili jsme dopoledne k výletu nad jiné vděčnému, podél mohutného veletoku dunajského, vroubeného štafáži topolů, a pod stráněmi zpestřenými ovocnými sady v plném rozkvětu až do Děvína, který zvedá se na ostrohu Dunaje a Moravy; strmý a pyšný, s rozlehlou ruinou, jež spíše připomíná hrazený tábor a na něm týčí se mohutný sloup, jenž má dosvědčovati tisícileté stáří maďarské kultury, ve skutečnosti hlásí však jen faleš hunské lžikultury. Rozkošné a divoce úchvatné skalisko je rozhraním tří republik: bolševické maďarské, polokomunistické rakouské a naší demokratické. Před polednem, kdy vraceli jsme se kol strání, na nichž hořely červeně rozkvetlé stromy meruněk vedle mrtvých ještě vinic a záplavou bělostných květu obsypaných ovocných stromů, vznášel se již nad městem dvojplošník, v němž měl přistáti ministr Štefánik. Dul silný a nepravidelný vítr, který co chvíli zahrál si s námi v prudkém nárazu, tu opět roztančil se v mohutném víru, aby se opět na chvíli ztišil. Filosofovali jsme — dnes že jistě Štefánik nepřijede pro nepříznivé povětří.

Leč zatím měla již presidiální kancelář ministra dra. Šrobára zprávu radiogramem, že generál Štefánik odletěl v 8 hodin ráno z okolí Padovy. Byl očekáván proto kolem 12. hodiny a vykonány všecky přípravy, aby mohl hladce přistáti.

V 11 hodin 15 minut kroužil již mohutný dvojplošník systém Caproni s ohromným rozpětím křídel nad Bratislavou a jeho křídla třpytila se v slunci, které právě proniklo závojem mraků. Leč létadlo zamířilo odtud přes Dunaj a zalétlo dosti hluboko do Maďarie, vracejíc se však znovu obloukem zpět a sice tentokráte správně směrem k Vajnorům. Dalo se čekati, že cestující dvojplošníku správně rozpoznají místo, kde měli přistáti.

Dva francouzští důstojníci přijeli již den před tím, aby vše připravili. Bylo pamatováno na to, aby místo pro přistání bylo snadno k rozeznání. A skutečně aeroplán s ministrem Štefánikem přiblížil se k onomu místu, leč přelétl je dále. Je nemožno, že by osoby v něm sedící neviděli místa toho. Vždyť rozloženo tu bylo veliké plátno, které zdáli se odráželo, zapáleny benzinové ohně, vlály bílé praporce a dávána i jiná znamení. Leč zdá se, že kroužení letadla dosvěčovalo již samo, že jeho piloti věděli, jak nejisté je přistání. Ve vyšších vzdušných vrstvách se cítili bezpečnými, leč obávali se asi nebezpečných proudů a nárazů větrných v dolejších vrstvách. Tak přelétli místo pro přistání, přelétli menší hájek a pak — pak došlo ke katastrofě. Mohutný dvojplošník ocitl se nad poli, na nichž mezi hnědou ornicí zelenalo se mladé osení. Najednou s výše asi 70 m (busola v troskách nalezená a žárem zpečená ukazovala 68 m) klidně letící dvojplošník sřítil se kolmo k zemi. Pokud víme, nebylo svědka v nejbližším okolí, jenž by zachytil detaily nešťastného pádu. Pokud z povzdáli pozorováno, sřítil se aeroplán bez výbuchu, a jeho smrtelný pád trval asi 3-4 vteřiny. Bohužel i místo, kam dopadl bylo nešťastné a snad zvýšilo ještě hrůzu katastrofy. Bylo pozorováno, že v posledním okamžiku jedna osoba vyskočila nebo vypadla z létadla. Jak všechny okolnosti dosvědčují, byl to sám ministr, který odvážil se tohoto smrtelného skoku. Byl-li to skutečně skok dobrovolný, jak se zdá, pak musíme v údivu skloniti šíj před duchapřítomností a šílenou odvahou učence-generála, který v několika vteřinách, či spíše ve zlomcích vteřin uvědomí si zkázu, jíž čeká létadlo, a odvážným skokem pokusil se uniknouti jisté smrti. Žel, že první dotyk s tou drahou slovenskou zemí, pro kterou obětoval dr. Štefánik vše, přinesl mu smrt, že vlastně již umírající ocitl se ve své domovině, po tolika nebezpečích, jímž šťastně unikl, po tolika obětech, jež přinesl pro svobodu naší československé vlasti, která ho uvítala polibkem smrti!

Strašným pádem, jak se zdá, na nohy, zabil se a jeho tělo loučící se s životem, leželo na znaku při příkopu na okraji pole, kde zatím rozbitý dvojplošník se svými třemi stroji se vzňal, vzplanul ohněm, a dýmem a ve svých troskách pochoval další dvě oběti. Jejich mrtvoly byly přímo uškvařeny pekelným žárem, zvláště jeden nešťastník, uprostřed hořících trosek byl změněn k nepoznání; na ohorelém trupu děsně trčela zpečená hlava, zcela k nepoznání. Čtvrtý nešťastník byl asi vymrštěn z létadla přes polní cestu na druhý příkop, kde nalezen leže na znaku a umírající. Přes spodní část obličeje měl ovinut silný šál, prosycený krví. Neštěstí se stalo ve 12 hodin 5 minut, podle zprávy četnického velitele již v 11 hodin 50 minut. Automobily, které byly poblíž letiště, byly všecky dosti vzdáleny. Když pozorován pád létadla a když francouzští důstojníci netajili se vážnými obavami o jeho osud, kvapně spěchaly s různých stran na pomoc osoby, jež chtěly generála zcela jinak přivítati. Jedním z prvých byl poslanec dr. Hála, který byl u místa neštěstí asi půl hodiny po katastrofě. Generál Štefánik byl ještě teplý, a bylo možno zjistit ještě slabý tep, který však brzo ustal. O něco později dorazil na místo vládní referent dr. Ivánka, který blátivým a rozmočeným terainem spěchal téměř plnou hodinu. Něco venkovanů a vojínů shromáždilo se zatím kolem hořících trosek. Co dalo se vykonati, rychle zařídil dr. Hála, dr. Ivánka za asistence vojenské a četnické. Krátce po druhé hodině šla již truchlivá telefonická zpráva do Prahy jakož i do Skalice. V tu dobu přivezena již mrtvá těla generála a dvou jeho průvodců do garnisonní nemocníce v Bratislavě a uložena do umrlčí komory v nádvoří. Jako blesk šířila se hrozná zpráva po Bratislavě. Naše malá výprava, které se zúčastnil min. tajemník Langer, redaktor „Slovenského Deníku“ Hušek, koncipista Jíša a Fotografové propagačního odděleni po 2. hodině automobilem ministra Šrobára odjížděla k místu neštěstí.

Nikdy nezapomenu smutné té cesty! Nebe mračny zatažené, vlažná skoro podzimní nálada, provází nás zelenou plání po silnici hluboce zbrázděné a blátivé. Zatím, co všude jinde na stráních při Dunaji záři rozkvetlé ovocné stromy, vede nás cesta alejí zčernalých vysokých akátů, ještě neprobuzených k životu, tvořících případnou stafáž po celičké cestě, dlouhé asi 8-9 km k místu neštěstí. Potkáváme italskými vojíny hustě obsazené nákladní auto, na němž odvážejí se seškvařené zbytky poslední oběti. Mijíme vesnici Verekin a zabočujeme menší silničkou k vesnici Ivance, před níž stala se katastrofa. Trosky dvojplošníku, vryté do země, místy ještě hoří, občas vyšlehne tu onde i plamen. Podél polní cesty stojí mladé akáty. Po jednom z nich nezbylo ani stopy, sousední má rozbité větve. Italský kapitán Vittorio Sforni koná s vojíny a jízdní městskou stráží hlídku u trosek dvojplošníku a ukazuje místa, kde ležely jednotlivé mrtvoly. V příkopě ještě je vidět kaluž tmavé krve. Zamračená obloha, sychravý vzduch ještě zvyšují chmurnou náladu. Jen na okraji pole mladý habrový hájek s rašícím listím a bujným zeleným podrostem, zpestřený kvetoucími petrklíči, modřenem, orsejem a jinými posly jara, tvoří výjimku v této zamlklé a truchlé končině.

Rychle vracíme se zpět do města a do márnice garnisonní nemocnice, kde zatím uloženy všecky oběti nešťastného pádu. Uprostřed na nosítkách tělo milovaného generála, zakryté bíločervenou vlajkou. Má na sobě kožený oblek přes svou uniformu; červené generálské kalhoty s lampasy vyčnívající na spodu. Jeho hladce oholená tvář, původně málo znetvořená, se zkrvaveným nosem a s pruhy zaschlé krve z uší rozteklé po pravé tváři svědčí o tragické smrti. Bílá jemná ruka je nezměněna; výraz tváře nejeví nic hrozného, naopak zdál se mi klidný přes to, že zduřený a zkrvavený nos, napuchlá šedomodrá víčka a zapadlé zavřené očí vyvolávaly stále vzpomínku hrozného neštěstí. Se zaslzeným zrakem stáli jsme u nosítek s drahým tělem a hořekovali v duchu nad neštěstím, prvým vážným neštěstím, jež zastihlo naši mladou republiku, vyrvavši jí jednu z osob nejschopnějších, kterou čekaly ještě veliké úkoly, úkoly, které náš Štefánik jistě by splnil, neboť měl tu důvěru a váhu, které staví se po bok našim nejlepším zahraničním pracovníkům, již imponují váhou své osoby všem stranám politickým bez rozdílu, tak jako president republiky Masaryk nebo zahraniční náš ministr dr. Beneš.

Neskonalá, je tragika návratu Štefánikova, leč leží na ní jakási osudovost, která přetrhla nit jeho života způsobem, jímž vyvrcholuje zvláštní životní běh tohoto obdivuhodného muže. Jednou bude se čísti jako pohádka jeho životopis, jemuž nenalezne se brzy rovného.

Jeho průvodci byli tři Italové: jeden tenente (nadporučík), jeden sergeant a jeden voják. I jim zůstane zajisté čestná památka.

Mnoho bude se psáti o tragické nehodě, leč sotva kdo zví kdy plnou pravdu. Proč přeletěl dvojplošník místo určené ku přistání, které jistě viděl? Generál Piccione nám vyprávěl, že asi ku přistání nebylo již času a že pilot chtěl podle všeho obloukem se vrátiti k tomu místu, leč při tom zachvácen nějakým vírem nebo nárazem větrným sřítil se jako raněný pták k zemi. K večeru došly zprávy, že létadlo na jiném míste již přistávalo k zemi, ale pak opět — asi pro rozmoklou půdu — se vzneslo.

Snad jednou, až ztiší se vzrušení, jež nás všechny v tento den smutku zachvátilo, sdělí své vzpomínky, hluboce vryté v srdce, aby doplnily ostatní zprávy, které však nikdy neodhalí plně tajenmou a osudnou poslední cestu jednoho z našich největších lidí.

Table of Contents

Title Page

Pôvodná publikácia

Ze života Štefánikova

Milan Štefánik

Dr. Karel Domin: Den smutku