Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Stručný dejepis Uhorska I (ukážka)

Franko Víťazoslav Sasinek

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2019 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2019 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Erik Bartoš, Jaroslav Geňo, Viera Marková, Dušan Kroliak, Darina Kotlárová, Jana Jamrišková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0513-6

Pôvodná publikácia

Franko Víťazoslav Sasinek. Stručný dejepis Uhorska I. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1912. 152 s.

Bibliografické poznámky

Stručný dejepis Uhorska

Pre slovenský ľud napísal Franko V. Sasinek, bývalý tajomník Matice Slovenskej.

Diel I.

Nákladom vlastným.

Tlačil Kníhtlačiarsky účastinársky spolok v Turčianskom Sv. Martine. — 1912.

Predslovo

Hoci už roku 1868 vydal som „Dejiny počiatkov terajšieho Uhorska“, roku 1870 „Dejiny kráľovstva uhorského“ diel I. a roku 1871 diel II., chystal som sa temer hneď k ich druhému, opravenému vydaniu, lebo som sa presvedčil, že som slepý nasledoval slepých vodcov v historii, tak že mi vyznať treba so sv. Pavlom: „Keď som bol maľučký, smýšľal som ako maľučký: keď som sa však stal mužom, zmizlo zo mňa, čo bolo maľučkého“ (I. Kor. 13, 11); ztratil som zápach, ktorý som naťahal do seba z predpísaných kníh školských. Nastaly vo mne pochybovania o pravdivosti toho, čo som slýchal a čítal v škole a vo vydaných „Dejepisoch Uhorska“. Nastaly vo mne boje za a proti, bez rozhodnutia, lebo to, čo sa mi zdalo byť lživým, zastávali i dejepisci na slovo vzatí, ba i slovanskí. Ešte boje trvaly vo mne, keď som písal a vydal výšspomenuté „Dejiny“, a tak v nich už pri Arpádovi spomenul som pochybenie Maďarov. Tým spôsobom však tie boje vo mne nestíchly, ba sa ešte zostrily, lebo naše stredoveké kroniky boly v protive so súčasnými, hodnovernými, západnými prameňmi historickými. Vzal som teda tie naše kroniky pod objektívnu kritiku; ale ony kritiky nevydržaly.

Na šťastie začal som študovať východné historické pramene, menovite cisára Leva († 911) a Konstantína Porfyrogenetu († 959), ktorého latinský preklad stal sa Západu prístupným až roku 1588, grécka pôvodina však padá do roku 950. Výsledok bol, že som bol prinútený vyvoliť si ho za hodnoverného, temer súčasného a bezpečného vodiča na ceste k poznaniu dejepisu Uhorska. Jeho dielo „De administrando imperio“ bolo mi slnkom, pred ktorým zmizly tmy, skrze našich kronikárov (Šimona Kezu roku 1282 a Jána Turčianskeho okolo roku 1480) nakopené do počiatkov dejepisu Uhorska. Tak sa stalo, že som nemyslel viac na „druhé, opravené vydanie Dejín Uhorska“, ale na samostatné vydanie „Dejepisu Uhorska“.

I. Historické prevraty v Uhorsku až do roku 1000

Dosavádny dejepis Uhorska je písaný buď od nevedomcov, buď vedomcov, našimi domácimi, falšovanými kronikami a legendami pomýlených, alebo stranníckou politikou predpojatých, tak že nezaslúži ani povšimnutia. Obyčajne začínajú ho až s Arpádom († 907); jemu pripisujú, že už on priniesol meno Uhrov k Dunaju a založil krajinu Uhrov čili Uhorsko na oboch stranách stredného Dunaja. Zamlčujú predarpádsky dejepis a slovanských obyvateľov poarpádskych. Preto nevyhnuteľne potrebné je odstrániť panujúci blud a objasniť tmu, ktorá i svevoľne nakopená je vo falošnom dejepise Uhorska.[1]

Na oboch stranách stredného Dunaja boli od pradoby Slovania. V druhej polovici 9. storočia panoval nad nimi kráľ Svätopluk († 894), vynímajúc Valachov (Rumunov), ktorí panovali nad Slovanmi v Dolnom čili Čiernom Uhorsku (na Potisí). Na sklonku jeho života udaly sa za Karpatmi prevraty, ktoré sa dotkly i drievneho Uhorska na ľavej strane Dunaja.

Nad Čiernym morom bývali slovanskí Kozari, panujúc nad Slovanmi, ktorí bývali na pravej strane rieky Volgy a preto i Volgarmi, obyčajne dľa gréckeho menovaní Bulgari čili Bulhari. Na ľavej strane Volgy bývali maďarskí Pečenci (Pacináci). Poneváč Pečenci, prekročiac Volgu, činievali lúpežné vpády na Bulharov, Kozarom poddaných, Kozari popudili maďarských zauralských Kumánov proti nim. Kumáni uderili na Pečencov a jednu ich čast sebe podrobili: druhá čast Pečencov, prevaliac sa na pravú stranu Volgy, vrhla sa na Bulharov. Jedna čast Bulharov vysťahovala sa cez úžiny do hôr kaukazských do Persie, druhá časť tiahla k západu a osadila sa na riekach Ingul a Ingulec. Poneváč prvý zo siedmich vojevodov menoval sa Lebediášom, grécky dejepisec menuje to územie Lebediou; Bulharov však, poneváč boli už od doby Mahomeda mahomedánmi (Turkami), nazýva Turkami.[2]Bulhari i teraz boli podriadení Kozarom a s nimi spolu podujímali i vojny. Kozarský khan, aby si tým viac získal priateľstvo Lebediáša, povolal ho k sebe a dal mu dcéru svoju za manželku: ba, poneváč Turci dotedy mali len vojevodov, chcel Lebediáša povýšiť na hodnosť kniežaťa, podriadeného kozarskému khanovi. No Lebediáš, poneváč z kozarskej manželky nedosiahol potomka, odporúčal na tú hodnosť vojevodu Sahnuca alebo jeho syna Arpáda. Následkom toho Arpád dľa kozarského zákona posadený bol na štít, pozdvižený a vyhlásený za knieža.

Arpádova kniežatska moc zvýšila sa tým, keď sedem pokolení kozarských odtrhlo sa od khana kozarského a poddalo sa Arpádovi. Od tej doby v dejepise spomínajú sa buď spoločne: Turci a Kozari, alebo — poneváč väčšinou boli Turci — pod samým menom Turkov.

Arpád nebavil sa dlho v Lebedii, ale, maďarskými Pečencami i odtiaľ vypudený, so svojimi Bulharmi (Turkami) a Kozarmi presťahoval sa ta, kde sú rieky Prut a Seret, až k nadústiu Dunaja.

Keď okolo roku 888 vypukla vojna na Balkáne medzi kresťanskými Bulharmi a Grékmi, títo najali proti tamtým Arpáda. Arpád rozdelil svoje vojsko na dvoje: jednu časť vojska poslal pod synom svojím Liuntikom za Dunaj, s druhou sám tiahol nad Dunajom, aby odtrhol Valachov naddunajských od kresťanských Bulharov poddunajských, ktorým boli poddaní.

Liuntika z počiatku víťazil; ale keď Gréci spozorovali, že pomocní Turci môžu im byť nebezpeční, uzavreli mier s poddunajskými kresťanskými Bulharmi, Liuntika bol porazený a zhynul na bojišti. Okrem toho ľstiví Gréci popudili maďarských Pečencov nad Čiernym morom proti doma zostavším. Keď sa Turko-Bulhari navrátili od Balkánu domov nad Prut a Seret, našli tam svoje od Pečencov povraždené rodiny, i opustiac svoju domovinu, dali sa na cestu k Arpádovi.

Šťastnejší bol Arpád na ľavej strane dolného Dunaja: nielen presekol spojenie Valachov s poddunajskými kresťanskými Bulharmi, ale dal sa i do porozumenia s potisskými Slovanmi, nad ktorými boli Valasi panovali; osvobodili ich a osadili sa medzi nimi na Potisí.

Arpádovi Turko-Bulhari boli národom kočovným a lúpežným: nehľadali svoju výživu pluhom, ale mečom — hotovým k vojenskej posluhe komukoľvek za odplatu; — výbojným, zakladajúc panovnícku moc svoju nad národom, ktorý sa im poddal, alebo nimi podmanený bol.[3]

Štátne sriadenie opanovaného Potisia bolo temer úplne vojenské: hlavným veliteľom bol nadknieža Arpád; jemu po boku boli dvaja vojenskí radcovia: prvým bol potravník, ktorý sa starával o pokrm vojska; druhým bol čiašnik, ktorý obstarával nápoj. Oba mali hodnosť kniežaťa a údelné svoje kniežatstvá. Ostatné pokolenia maly na čele svojich vojevodov.

Najvyššia vláda bola pri rodine z krvi Arpádovej, ako nás o tom poučuje cisár Konstantín Porfyrogeneta týmto rodostromom:

Škoda, že nám potom historické žriedlo jeho vyschlo a my prinútení sme hľadať ho inde. Máme síce domáce kroniky a legendy, ale len také stredoveké, obsahujúce daromné bájky a nesmysly, na ktoré sa opierať nemôžeme, ba ako objektívni dejepisci ani nesmieme. No sú nám pri ruke hojné historické žriedla v rozličných hodnoverných zahraničných letopisoch.

Hoci grécki dejepisci len kde-tu ešte spomínajú Bulharov Arpádových pod menom Turkov alebo Hunov,[4]západné latinské letopisy a i pozdejší grécki dejepisci nazývajú ich Ungarmi a U-grami, a to preto, poneváč prvé ich osadenie bolo na ľavej strane Dunaja, na území u hor (u gor) Karpatských ležiacom, čili v U-horsku (U-gorsku). Turko-Bulgari a Kozari, osadivše sa tam medzi Slovanmi, dostali spoločné topografické (geografické, miestopisné) meno U-Horov (Ugorov).

Podobne už roku 590 spomínajú sa Ungari nad Adriou bývajúci u hôr, u gor julských (Alpes juliae). Zostaly po nich tam názvy Goricia, Gorici.

Dejepisci z počiatku ovšem pod Uhrami rozumeli výbojných Turko-Bulharov a Kozarov, pozdejšie však i Slovanov, s nimi spoločne žijúcich a umierajúcich za spoločnú domovinu.

*

Ledva sa okolo roku 890 Turko-Bulhari a Kozari osadili na ľavej strane Dunaja v Uhorsku, už pod menom Uhrov roku 892 najatí boli od nemeckého kráľa Arnulfa k válčeniu na pravej strane Dunaja (v Pannonii) proti kráľovi Svätoplukovi I.: Arnulf tiahol proti nemu od západu, Bracslav, knieža slovanské, od juhu, Arpád od východu. Výsledok vojny bol len ten, že Bracslav a Arpád uchvátili Svätoplukovi čiastku Pannonie u rieky Sala. Arnulf ustanovil Bracslava za veliteľa v Salabudíne (urbs paludarum, pozdejšie Salavár), Arpádovi však udelil len sľúbenú odplatu. S tým Arpád nebol spokojný a čakal na príležitosť pomstiť sa nad Nemcami. Príležitosť taká naskytla sa už roku 896.

Slovania pannonskí, aby sa sprostili nemčúrskebo Bracslava, povolali na pomoc Arpáda. Arpád ich osvobodil, ale sebe podrobil a tak prvý meno panujúcich Uhrov preniesol do Pannonie, čakajúc na novú príležitosť k výboju.

Svätopluk I. pred svojou smrťou († 894) rozdelil svoju veľkú dŕžavu medzi troch synov, Predslav obdržal Slovensko a Krakovsko, Mojmír II. Pannoniu a Norikum, Svätopluk II. Moravu, Čechy a Lužice. Títo dvaja poslední mali poslúchať najstaršieho brata, Predslava;[5] ale Predslav — tak sa zdá — dosť skoro po otcovi umrel a dvaja pozostalí bratia začali sa hašteriť pre podiel po ňom pozostalý. Svätopluk, poneváč Česi a Lužičania odpadli k Nemcom, cítil sa byť ukráteným a k tomu oprávneným, aby mu k Morave pridané bolo Slovensko a Krakovsko, a Mojmír aby podržal údel na pravej strane Dunaja. Arnulf ujal sa Svätopluka, naoko, vlastne však preto, aby ho získal pre „svätú rímsku dŕžavu“. Tohoto válčenia rozvadených bratov použili Poliaci a uchvátili Slovensko a Krakovsko.

Mojmír, aby svoj údel osvobodil od vplyvu cisársko-nemeckého biskupa pasovského a od jeho duchovenstva, požiadal pápeža Jána IX., aby obnovil niekdajšie glagolské arcibiskupstvo laureacenské. Pápež ho vyslyšal, a tak roku 898 povstalo opäť arcibiskupstvo v Lorchu a tri biskupstvá (asi v Medliku [Faviana, Mölk], Viedni a Rábe). No napriek tejto opatrnosti dlho nepanoval, lebo Uhri už roku 892 pozbavili ho i zeme i života a rozšírili panovanie svoje až k rieke Enži (Arsasus Ems). Od tej doby boli postrachom súsedným národom neslovanským, činiac lúpežné vychádzky na všetky strany.

*

Aby sme sa vyznali vo tme, ktorá zahaľuje ďalšie deje Uhrov, treba nám mať rozhľad na vtedajšie politické sriadenie.

Ako za doby Arpáda († 907), tak i po ňom boly tri údelné kniežatstvá, a síce nadknieža panoval nad pannonskou Moesiou a Norikumom, od rieky Ráby až po Enžu; prvý knieža, potravník, nad Pannoniou, medzi Rábom a Drávou; druhý knieža, čiašnik, panoval v Uhorsku Čiernom, na ľavej strane Dunaja, čili na Potisí. Až sv. Štefan, ako kráľ, spojil tieto kniežatstvá v jedno, v monarchiu.

a) Ľavo-dunajské Uhorsko

Územie medzi Dunajom a Karpatmi nosilo od pradoby meno Uhorska, čili územie u hor (u gor) ležiace. Od Malých Karpatov (od Bielej Hory) až po strednú Tisu bolo Biele Uhorsko: Potisie menovalo sa Čiernym Uhorskom.

Arpád (okolo roku 890) uviedol Turko-Bulharov a Kozarov na Potisie, čili do Čierneho Uhorska, kde sa spojili so svojimi súkmenovcami, Slovanmi, a preto pomenovaní boli od západných dejepiscov Uhrami (Ugori, Ungari). Hoci títo potisskí Uhri roku 896 prešli do Pannonie, jedna ich čast zostala i naďalej na Potisí, a to pod vlastným údelným kniežaťom. Títo ľavodunajskí Uhri mnoho ráz činili lúpežné vychádzky za Dunaj dolný, namerené nie tak proti tamejším kresťanským Bulharom, ale proti Grékom.

Za doby cisára Konstantína Porfyrogenetu (912 — 960) nadkniežaťom Uhrov bol Falitzin, kniežaťom-potravníkom Taxis, kniežaťom-čiašnikom Termatrus. Po smrti Falitzina nadkniežaťom bol Taxis, kniežaťom-potravníkom Termatrus, kniežaťom-čiašnikom Bultrus. Dľa tohože cisára Konstantína najprv Bultrus učinil mier s Grékmi, odrieknul sa mahomedánstva a bol pokrstený v Carihrade. Nezadlho potom prišiel do Carihradu Termatrus, prijal sv. krst a odtiaľ obdržal i biskupa Kiarothea, ktorého osadil v Sriemsku, vlastne v ľavo-dunajskom Báči.

Po smrti Taxisa (955) stala sa veľká premena. Zanechal troch synov: Gesa stal sa nadkniežaťom v pannonskej Moesii a Norikume. Michal údelným kniežaťom v ľavo-dunajskej Ungarii, Vladislav v pravo-dunajskej Pannonii.

Dobrý pomer ľavo-dunajského Uhorska ku Grékom pomútil sa okolo roku 955. Poddunajskí Bulhari, nemohúc odolať Grékom, požiadali naddunajských potisských Bulharov a Kozarov o pomoc proti Grékom. Gréci zas požiadali mocného panovníka ruského Svätoslava, aby pokoril i naddunajských i poddunajských Bulharov, čo on i učinil a tým spôsobom založil veľkú slovanskú dŕžavu. Kniga Stepennaja roku 967 medzi národmi jemu poplatnými počíta i naddunajských Bulharov a Kozarov. No Gréci zhrozili sa moci Svätoslavovej, a cisár Ján Zemisces (969 — 975) shromaždil veľké vojsko z Juhoslovanov, ba i z pannonských Uhrov, a dal sa do bitky so Svätoslavom. Svätoslav, porazený, učinil mier s Grékmi, prepustil im poddunajské Bulharsko a dal sa na zpiatočnú cestu do Ruska. Medzitým maďarskí Pečenci, bezpochyby gréckym zlatom podplatení, číhali naňho pri rieke Dniepre a porazili ho. I Svätoslav roku 972 zahynul na bojišti.

Po smrti Svätoslavovej rozpadla sa jeho slovanská veledŕžava. Česi a Poliaci stali sa samostatnými, podobne i ľavo-dunajské údelné kniežatstvo kniežaťa Michala Taxisoviča. Umrel asi pred rokom 997, zanechav po sebe syna Vazila.

b) Pravo-dunajská Pannonia

Ako sme hore čítali, Arpád roku 896, pannonskými Slovanmi požiadaný, opanoval ľavo-dunajskú Pannoniu medzi riekami Drávou a Rábou.

Za doby cisára Konstantína (okolo roku 950) údelným kniežaťom Pannonie bol Taxis Zaltasovič a odtiaľ posielal vojenskú pomoc Slovanom nadadriatským proti Italom. Po smrti nadkniežaťa Faliciusa stal sa nadkniežaťom v pannonskej Moesii a Norikume. Jeho nástupcom v údelnom kniežatstve pravo-dunajskom stal sa Bultrus. Bultrus opustil mahomedánstvo, prijal krst v Carihrade a biskupa, ktorého osadil v Ostrihome. Zúčastnil sa nešťastnej vojny proti Nemcom pri Augsburgu a v nej roku 955 zahynul. Jeho nástupcom stal sa tretí syn Taxisa, Vladislav. Vladislav, aby svoje údelné kniežatstvo cirkevne učinil neodvislým od cisársko-nemeckej hierarchie, roku 963 požiadal pápeža Jána XII. o biskupa, aby východní kresťania získaní boli unii s apoštolskou stolicou. Pápež ho vyslyšal, vysvätil Zacheja za biskupa a poslal ho so Salekom, rodeným Uhrom, dľa národnosti Bulharom, svojím miláčkom, — k Uhrom; západný cisár Otto však to prekazil, uvrhnúc oboch do väzenia v Kapue. Aby sa stal i politicky neodvislým od nemeckého cisára, pripojil sa k cisárovi východnému, Jánovi Zemiskovi, prijal názov „cár Vladislav“ (Zar Ladislaus), ba roku 972 poslal i vojenskú pomoc cisárovi Jánovi proti ruskému Svätoslavovi.[6]

Kedže brat jeho Michal umrel v ľavo-dunajskom Uhorsku pred rokom 997, po smrti nadkniežaťa Gesu († 997) mal sa stať nadkniežaťom v pannonskej Moesii a Noriku, ale sv. Štefan podujal proti nemu vojnu, v ktorej zahynul.

c) Pravo-dunajská Moesia a Norik

Arpád, opanovav pannonskú Moesiu a Norik (Horik?), medzi riekami Rábou a Enžou, bezpochyby ako nadknieža mal tam svoje sídlo, asi v Medliku (terajšom Mölku), hrade nad Dunajom, toho času prepevnom. Je to tým pravdepodobnejšie, lebo Uhri hlavne odtiaľ činili lúpežné vychádzky na západ. Po jeho smrti († 907) stal sa nadkniežatom tamže jeho syn Zaltas (Zlatoš?). Nástupcom jeho okolo roku 950 bol Falisin, po smrti tohoto Taxis, ktorý vo vojne proti Nemcom roku 955 u Augsburgu zahynul. Keďže tej vojny zúčastnilo sa a v nej zahynulo i dvoje kniežat, Bultz a Termatz, dŕžava Uhrov rozdelená bola medzi jeho troch synov: Gesu, Michala a Vladislava.

Gesa, ako najstarší, stal sa nadkniežaťom pannonskej Moesie a Norika, ale len medzi Rábou a Erlafou, lebo zem medzi Erlafou a Enžou po roku 955 opanovali Nemci. Hoci Gesa na hrade Medliku nad Erlafou mužne sa držal, jednako roku 979 i odtiaľ ho vypudili a zahnali až k horám nad Viedňou. Sídlo svoje preniesol asi na Sobotin nad Rábou. Po jeho smrti († 24. apríla 997) jeho syn Vác (Venceslav) činil si nároky na nadkniežatstvo, ale proti tomu zoprel sa jeho strýc Vladisláv. Preto povstala vojna medzi nimi. Venceslav, čili polatinčený Stephanus, pomocou Nemcov porazil Vladislava a tak pozbavil ho i pannonského údelného kniežatstva i života.

Štefan oddaný bol západnému cisárovi Ottovi III., a dľa vtedajšej cirkevno-politickej praktiky jeho prostredníctvom obdržal od pápeža Silvestra II. i názov kráľa i korunu. Za kráľa Uhrov korunovaný bol roku 1000 na Sobotine (terajšom Szabathegyi) nad Rábou. Že by doplnil založenie svojej monarchie, vyzval bratranca svojho Vazila, ktorý po otcovi Michalovi stal sa údelným kniežaťom v ľavo-dunajskom Čiernom Uhorsku (Ungaria nigra), aby sa podrobil jeho monarchii a západno-cirkevnému poriadku. Keď to učiniť nechcel, roku 1002 podujal proti nemu vojnu a zajal ho, odvedúc ho i s manželkou a dvoma synmi do Pannonie, a — vraj — dal ho (hoci bol kresťanský staroverec) pokrstiť; ľavo-dunajské Uhorsko však vtelil do svojej monarchie.

Table of Contents

Title Page

Pôvodná publikácia

Predslovo

I. Historické prevraty v Uhorsku až do roku 1000

a) Ľavo-dunajské Uhorsko

b) Pravo-dunajská Pannonia

c) Pravo-dunajská Moesia a Norik