Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Obrazy zo Zdychavy (ukážka)

Gustáv Reuss

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Peter Kašper, Ina Chalupková, Katarína Janechová, Jozef Rácz, Miriama Mládková, Silvia Harcsová, Michal Garaj

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0561-7

Pôvodná publikácia

Gustáv Reuss. Muránska Venuša. Tatran. Bratislava 1982. 240 s. Bedřich Heckel textologicky upravil a napísal doslov, edičnú poznámku a vysvetlivky. Estera Šulcová, zodpovedná redaktorka. Elena Chudíková korigovala. Alica Wursterová korigovala. Jana Prikrylová, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Próza Obraz zo Zdychavy je písaná po česky. Je to rozprávanie zo života dedinského ľudu spod Kohúta, ojedinelý pohľad na život ľudu v slovenskej literatúre.

Po etnografických prácach Jána Čaploviča (1780 — 1847) je Gustáv Reuss ďalším slovenským spisovateľom, ktorý sa zaoberal štúdiom života ľudu. No kým Čaplovič si na to vyvolil vedecký opis, Reuss využil svoj spisovateľský talent a nazbieraný materiál zaodel do formy národopisnej črty a či obrázka.

*

Vynorila sa otázka, v akej podobe predložiť Reussovo dielo verejnosti. Reussovu poslovenčenú češtinu bolo treba pretlmočiť do súčasného slovenského jazyka, české formy a tvary zaodieť do adekvátneho rúcha slovenského jazyka, dodržať syntaktickú štruktúru textu, ponechať tie slovenské výrazy a väzby, ktoré autor v texte hojne používa. V záujme čitateľnosti sme museli na niektorých miestach vypustiť zbytočnú vetu alebo neobratnú formuláciu a nahradiť ju vhodnejšou alebo podobnou formou slovenskou.

Pri definitívnej úprave textu sme v záujme stručnosti pôvodné dlhé názvy oboch próz skrátili. V texte próz sme písanie mien ponechali tak, ako ich uvádza Gustáv Reuss vo svojom pôvodnom rukopise.

B. H.

Syr

„Koľko syra nesiete v tom cedidle?“ spytuje sa dedinčana ponáhľajúceho sa z košiara sedliak, idúci oproti nemu.

„Dvadsaťosem funtov[1] som si nechal odvážiť,“ odpovedal prvý. Hodil cedidlo na húser a rukávom si utrel z tváre pot.

„A prečo nie menej?“

„Lebo už lanského roku zle-nedobre dudrala revúcka pani, že do tridsiatich neudrelo. Príčina bola, že som jej statočne na mincier položil. No teraz verím, že ešte pol funta vykvapká, kým sa do Revúcej dostanem, a že predsa na váhu udrie. Tí dolniaci sa nazdávajú, že len oni majú rozum. No len čakajte!“

„Hoh! neviem komu a prečo! Či by za tie štyri zlaté v striebre za jednu dojku nebolo dosť šesť percent? Prečo by sme sa mali dať ozbíjať! Ja veru najplanší, najnečistejší a vždy s cudzím premiešaný syr odnášam. A aj keď ma voľajaký Revúčan vyhreší, odpoviem mu: planá paša, zlé časy, chotár červenicavý, psicavý. Bohzná, čo všetko vymyslím a poviem. A napokon, aj tak bude rád, že dostane syr a veru ani poriadny oldomáš ma neminie a iné dary. Čo vám budem rozkladať — najlepšie im cez rozum prejsť!“

Na Zdychave,[2] obci ležiacej bokom v údolí Muránskej doliny, bola posledných desať chudobných rokov taká obyčaj, že každý rok na jar gazdovia schádzajú dolu do Revúcej a vyberajú na svoje ovce po desať až dvanásť zlatých viedenského čísla pod tou podmienkou, že za desať zlatých je ovca natrvalo kúpená, od nej sa potom vypláca desať funtov syra za rok.

Zámožnejší Revúčania, najmä takí, ktorí sa pre inú robotu nezaoberali, ani nemohli zaoberať ovčiarstvom, si kúpili podľa možnosti po dve až po desať, ba aj po tridsať až päťdesiat dojok, od ktorých by dostávali svoj ročný výplatok.

Práve jeden taký ovčiar stál na ceste. Ponáhľal sa do Revúcej s istou zásobou syra, aby zaplatil daň za tri ovce.

Bol to muž vysokej postavy, lahodného tela, s pozdĺžnou tvárou, dlhým nosom a tmavých bystrých očí, jastriacich na všetky strany. Mal kučeravé vlasy, ktoré mu viseli až na plecia. Okrem surovice, opaska, hrubých bielych nohavíc a krpcov, valaského noža za opaskom a veľkého širáka nič iné na ňom nebolo. Volal sa Kubej Maco.

Druhý muž bol podobný prvému postavou aj oblečením a volal sa Kučerákov Jano.

Keď si prvý upevnil cedidlo zas okolo krku, pobral sa preč. Urobil niekoľko krokov bez akéhokoľvek pozdravenia a spýtal sa ho: „A vy kam?“, na čo ten bez odpovede a pozdravenia iba kývol hlavou, že hore, na Štefkov dielik,[3] sa ponáhľa.

Štefkov dielik

Povyše obce Zdychava, ktorá väčšinou zo sedliackych chalúp a domov pozostáva, vedie cesta hore dolinou, až po ďalšiu, nazývanú Huta. Táto dolina je taká úzka, že ju tvorí iba riečisko; ním sa dolu s hukotom a revom bystrý a strmý potok Zdychavka[4] k Revúčke valí. Zdychavka je všadiaľ velikánskymi skaliskami zatarasená a vytvára drobné vodopády.

Samotná dolina je skalistá, bez lúk a polí, takže človek, ktorý ide po ceste — ak vôbec možno hovoriť o ceste — musí skákať alebo preskakovať zo skaly na skalu. Nad touto tmavou dolinou strmia bučinové vŕšky a kopce strednej veľkosti, miestami skalisté a zápolasté, čím táto dolina ponurosť aj preveľkú divosť nadobúda.

Ticho, ktoré tu — okrem hukotu Zdychavky — panuje, človeka desí.

Kto pozrie do bočných podhoľných úzkych dolín, vinúcich sa od Kohúta, a nazrie do týchto temných húšťav, kde niet ani kúska lúčky a kde pôda je číra skalina, ktorou sa stredné potôčiky do Zdychavy valia, uvedomí si, ako príroda túto krajinu divotvorne pristrojila.

Hneď povyše obce Zdychava sa nad bystrinou vypína podivný most, deravý a bez podpôr, ktorým keď prejdeš popri potokoch Poťahajskom, Markovskom a Hlbokom, ústiacich do Zdychavky, narazíš na Štefkovský potok. Idúcky musíš všetky tieto potôčiky preskakovať, lebo cesta hore dolinou vedie po pravom brehu; vozy zavše chodia aj korytom Zdychavky.

Len čo Kučerák Jano preskočil Štefkovský potok, ponáhľal sa hore vpravo veľmi strmým chodníčkom a cez bučinu na Štefkov dielik. Čím väčšmi sa k jeho stredu blížil, tým bol dielik strmší, až napokon pri jeho vrchole, vo výške asi štyridsiatich siah od doliny, vystúpil na lúky, rozprestierajúce sa tu široko-ďaleko bez stromov a strmosti.

Hľa, taký je dielik, na ktorom už bol Kučerák! Aký to nevídaný a neslýchaný svet! Svet od predošlého celkom odlišný, ako svetlo od tmy.

Tam, pod dielikom v doline, ponurosť, hukot, divočina, tu na vŕšku sa otvára utešený rozhľad. Obzor široko-ďaleko leží pred očami ako rozsiahle pastvisko v tej najkrajšej prírode sveta, končiacej sa v čiernej hore, a túto rovinu pretínajú divé úzke podhoľné doliny.

Keď človek pozoruje tento nový, nezvyčajný svet Zdychavy, čuduje sa a obdivuje prírodu. A v týchto výšinách stoja dookola stodoly, odtiaľ sa otvára pohľad na Muránsky hrad, na jeho šance, Cigánku, Stožky, Kliak, na Javorinu a Homoľu, tu oproti zas na čiernu Kyprovú, tam sa črtá potok Srňací a Krivý. Pod ním strmí Uhlisko, divá dolina s potokom a nad ním divý Túrny. A ešte ďalej Chyžnianska a Lehotanská hoľa a tamhľa vysoko — vrchol Kohúta.

Ktože by vedel opísať všetky tie vzdialené čierňavy Kohúta, všetky jeho pohyby a dojmy tisnúce sa do fantázie človeka! Kto sa chce o tom presvedčiť, nech putuje do týchto končín!

*

„Ale blčí!“

„Horí plameňom!“

„Pozri len… — už ide k vrcholu Kohúta.“

„Namojpravdu, to je Kubejova stodola!“

„Pletky, pri nej je samá jedlina… a či vidíte, ako sa požiar šíri bokom! Jeho stodola stojí, namojpravdu, stojí nová!“

„Sto hrmenov! tam hady syčia… oheň sa zväčšuje.“

Tak sa zhovárali dojčiari, keď medzi nich prišiel Kučerák.

„Kto z vás ide hasiť oheň?“ pýtal sa ich.

Všetci na neho prekvapene vytreštili oči. Nikto z nich ani mihalnicou nepohol. Napokon jeden vravel:

„Komu a načo?“

A potom druhý:

„Už blčí plameňom. To nie náš, ale panský majetok!“

Potom Kučerák vošiel do svojej stodoly.

Parahún

Zmrákalo sa, keď na Štefkov dielik zo všetkých strán schádzali sa do svojich stodôl ľudia roztratení na robote. Len poniektorí šuhajci a ženy, majúci v dedine inú robotu, vracali sa dolu. Ten išiel kone pásť, onen voly nachovať, ten po motyku alebo gracu sa ponáhľal, ktorou sa malo zajtra okopávať, tá zas k deťom, doma samotným alebo k dojčiatku dávno vyhladnutému odchádzala, aby ho nakŕmila. Jedna sa náhlila, aby doma navarila pre iných chlapov čír s bryndzou[5] alebo nachystala rezance, iná zasa išla po zásoby, aby zajtra nič nechýbalo.

Psy brechali, kravy a voly cengali, ovce bľačali, celý dielik akoby bol večerom ožil. Všetko sa to na svoje staré miesta hrnulo, aby si oddýchlo.

Rozhovor, čo sa rozprúdil medzi prichádzajúcimi, bol čoraz živší, každý sa usiloval porozprávať svoje denné zážitky. Poväčšine sa krútil okolo kosby, orby, sena, trávy, oviec, koní, volov, svíň a roboty, ktorú ľudia práve skončili.

„Ďuro, nepoženieš už dojky na slatinu, bude po gazdovstve. Od včera už tretia ovca skapala,“ kričal Kučerák na svojho honelníka[6] a dudral a klial, že vyjde navnivoč.

„Ej, bohuprisám, nebola tam ani červenica, ani slatina, len čistá, zdravá paša a hľa, tú ako bubon nafúknutú Slnečnica[7] opálila. Veď sa zopár ráz zvrtla a prekoprcla sa,“ bránil sa honelník a kopal zdochnutú ovcu do brucha.

„Naozaj, vždy Slnečnica? Azda aj včerajšiu tak?“ dudral gazda.

„Ej, gazda, veď ste videli, ako ju metelice zdrvili.“

„No teraz len choď, napoj ich poriadne. Pohoď im sena a daj im soľ lízať. Čuješ, Ďuro? Hybaj!“

Ďuro sa pomaly a s frflaním pohol.

Medzitým na inom mieste chlapi so ženami, parobci s dievkami jednostaj žartovali.

„Ale ký to čert, či to psy skolia a či poskolievajú.[8] Azda voľajakého koliaka[9] naháňajú. Nože, čakajte a počúvajte!“ vraví jeden parobok, ktorý už chvíľku mal oči obrátené na tú stranu k Turnám a čosi tam pozoroval.

Klbko ľudí zmĺklo a načúvalo.

„Skolí, veru… ale vlčica. Či ju vidíte na Uhliarskom, ako sa ženie za šľakom. Voľakoho naisto naháňa, možno môjho Bielka,“ prehovorí Mišo a všetci očami sledujú vlčicu, ktorá sa so strašným rykom a zavýjaním rýchlo spúšťala k vyšným stodolám.

„Hľaďteže len, hľaďte, veď to Parahún beží o dušu k nám. Už mu z Uhliarskeho hlava trčí.“

„Namojdušu, naháňa ho.“

„Ale kieho diabla vlečie?“ spytuje sa druhý, keď vystúpil z doliny na rovinku, „istotne vĺčatá!“

„Vlčica je už v doline. Hľaďte len, ako sa obzerá, či mu päty neodhryzne.“

Cigán Parahún skokom dobehol ku skupine ľudí a vlčica mu za pätami.

Každý schytil, čo mohol, palicu, sekeru, bič, kosu, aby to divé zviera odohnal a cigána obránil.

Parahún celkom bez seba, hodiac dve vĺčatá na zem, tiež sa oproti vlčici postavil. No tá zúrivo napádala raz jedného, potom druhého. Zavýjajúcu vlčicu napokon s námahou predsa odohnali.

„Jaj, buď bohu a Štefkovi chvála, ináč by ma bola zmárnila,“ vravel jachtajúci cigán. „Už pod Turňami ma prenasledovala. Potom medzi ňu a mňa vstúpil Štefko a oslepil ju. Už som si myslel, že ich zahodím, no predsa sú tu.“

Všetci obzerali pomerne odrastené vĺčatá, ktoré jednostaj skuvíňali. Vlčica na náprotivnej strane za Štefkovým potokom v bučine zúrivo zavýjala, až sa hory-doly ozývali.

Na tento ryk vyšiel zo stodoly Kučerák.

„Hodné sú, hodné,“ vraví. „Zas o dva nepriateľské zvery menej. Kde je moro?“

„Dolu sa spustil, odišiel do dediny.“

„Ach, sto hrmenov! Ďuro, Mišo a ty Kubo, hneď za ním so sekerami. Či to vy, sprostáci, neviete, že za šľakom od týchto potvor na jeho košeli mu vlčica na šiju skočí a na kúsky ho potrhá? Rýchlo ho došikujte, tu musí nocovať! A ty, Martin, s Jánom a Mikušom zabite ich a hoďte do Štefkovho potoka. Aleže obozretne, aby vás nepošpintali! Majte sa na pozore! A aby ste vedeli, tri noci budeme celé svorky zavýjajúcich vlkov počúvať. Len keby sa už Kubej Maco vrátil!“

Chlapi sa rozišli, aby vykonali, čo im gazda rozkázal. Gazda sa vrátil do stodoly.

Table of Contents

Title Page

Pôvodná publikácia

Syr

Štefkov dielik

Parahún