Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Požiar z lásky (ukážka)

Svetozár Hurban Vajanský

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Imrich Bajmóczy

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0585-3

￼

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Svetozár Hurban Vajanský. Požiar z lásky. 1880.

O diele

Požiar z lásky – poviedka S. H. Vajanského (1847 – 1916), ktorá vyšla v roku 1880 v Národných novinách, v rubrike „besednice“, knižne v Sobraných dielach X (1912).

Poviedka predstavuje jeden z prvých Vajanského prozaických pokusov a je dokladom jeho snahy nájsť vlastný štýl, resp. štýl nového typu prózy. Reaguje tým na situáciu v dobovej literatúre, ktorú spolu s predstaviteľmi vlastnej generácie vnímal ako krízovú, napriek tomu touto poviedkou neprekračuje rámce konvenčnej sentimentálnej prózy.

Próza tematicky čerpá z ľudového prostredia, viac ako na jeho hodnoverné vykreslenie sa však zameriava na ľúbostný príbeh mlynárovej vdovy Kataríny Dolinskej a správcu mlyna, Andreja Vítkovského. Zápletka je založená na vzájomnom nepriznaní si citov. Katarína vyprovokuje nemotorného Andreja k rozhodnému činu tým, že podpáli svoj mlyn. „Požiar z lásky“ sa uhasí bez vážnejších následkov, mladí sa vezmú.

Dejová zápletka pôsobí nepresvedčivo, charakteristika postáv je zjednodušujúca a miestami preexponovaná, ich konanie afektované. Celá próza je skôr príbehom z „červenej knižnice“, typom konvenčného kalendárového čítania. Jej ľudové prostredie má osloviť potenciálneho slovenského čitateľa dojmom „našskosti“.

Literatúra:

CVRKAL, I.: S. H. Vajanský a nemecká literatúra. Bratislava : Veda – Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1984.

ČERVEŇÁK, A.: Vajanský a Turgenev. Bratislava : Vydavateľstvo SAV, 1968.

ČEPAN, O. : Vajanského významotvorný princíp. In: Slovenská literatúra, roč. 14, 1967, č. 2, s. 157 – 162.

ČEPAN, O.: Stimuly realizmu. Bratislava : Tatran, 1984.

KUSÝ, I.: Mladý Vajanský. Bratislava : Tatran, 1987.

KUSÝ, I.: Zrelý Vajanský. Bratislava : Tatran, 1992.

MATERIÁLY z vedeckej konferencie o S. H. Vajanskom, 29. – 30. 11. 1966. In: Slovenská literatúra, roč. 14, 1967, č. 2, s. 113 – 222.

MATUŠKA, A.: Vajanský prozaik. Bratislava : 1946.

ŠTEVČEK, J.: Dejiny slovenského románu. Bratislava : Tatran, 1989.

Autor: Ústav slovenskej literatúry SAV

POŽIAR Z LÁSKY

Veselo klepotal pláňavský mlyn: mal dobrú horskú vodu, ktorá nevyschla v horúcom lete a v najkrutejšej zime nikdy cele nezamrzla, lebo mala neďaleko pramene a tuho tiekla. A meliva bolo celý rok nadostač, lebo majiteľka, šumná vdovica Katarína Dolinská, vedela príjemne a úctivé s ľuďmi pohovoriť, meliarom polichotiť, vypytovať sa o rodine a deťoch a veľkého mýta nebrala. Veď načo? Keď vyšla pred mlyn a obzrela sa zôkol-vôkol, kam jej len veľké oči pozreli, všetko jej patrilo. Krásne dve záhrady, žírne polia, úrodné kapustniská a konopniská a na briežku vinice.

Vydávala sa zo slzami a vdovčila s blahým úsmevom na peknej tvári…

Prinútili ju boli za bohatého mlynára, ktorý mal na nose bradavicu a tuho píjal. V opilom stave padol z povaly na palečné koleso, ktorého drieňové palce rozdrvili mu lebku.

Katarína srdečne plakala a ľutovala svojho nehodného muža, ktorý, keď bol triezvy, preukazoval jej vďačnosť a postaral sa o ňu, testoval jej mlyn i majetok bez zvlášte ťažkých legátov pre svojich príbuzných.

Jeden z legátov bol, aby stárka Andreja Vítovského podržala tak dlho v službe, ako sa jemu samému bude ľúbiť.

Andrej Vítovský ako sirota-chlapček prišiel do pláňavského mlyna, slúžil starému Dolinskému verne, stal sa stárkom, hoci mu nebolo ešte ani tridsať rokov. Bol pracovitý, spoľahlivý a skromný. Po smrti Dolinského celá správa mlyna a hospodárstva prešla na jeho ruky. Žilo sa na pláňavskom mlyne ticho, všetko išlo riadne, lepšie ako za života starého Dolinského.

Ale svet nenávidí ticho, spokojnosť u blížnych, chce mať históriu. Hovorili, že švárna vdovica dlho samotu nevydrží a premení svoj stav po druhý raz. Ondrejko bol v ľudských rečiach už ženíchom bohatej mlynárky. A veď by to bolo v poriadku, dosť sa nahrdlačil… Andrej Vítovský nevedel o tom, ani sa nestaral o klebety a plány ostrých umov a jazykov. Viac sa dopočula Katarína Dolinská a nehnevala sa na podobné reči. Andrej bol šuhaj švárny, štíhly a mocný, pritom verný a pracovitý. Či by bol hriech takýmto spôsobom doplniť legát starého Dolinského?

Samému Andrejovi Vítovskému ani na um neprišlo niečo takého. On srdcom i dušou visí na mlyne i dome — veď tu strávil celý svoj mladý vek, a nerád by opustil miesto, potok, sady, utešené vinice — mlynárka bola jeho pani a veliteľka práve tak, ako keď žil ešte jej neohrabaný muž. On sa s ňou zhovára len o veciach gazdovských. Do izby vchodí úctive, klobúk sníma ešte v chodbe, klope na dvere tichučko, že už v tom klopaní badať úzkostlivosť a rešpekt pred domácou vrchnosťou. Najprv ho začala posmeľovať ľúbeznosťou…

„Čo tak málo chodíš, Ondrejko? Nevidno ťa celý týždeň!“

„Nemal som čo povedať. Načo vás podaromnici ostúdzať!“

„Nie tak, nie!“ riekla vdova a pozrela mu tak milo do očí, že sa Andrejovi v očiach zatmilo, a už sa hrabal von dverami, račkujúc a potkýňajúc sa na vlastné nohy.

Veď mu len nemôže povedať: tu som! Nedovolí jej to pýcha, a pyšná bola ako pinkavka na svoje perie a chutný zobáčik.

„Keď nejde s ľúbeznosťou, pôjde inak“, pomyslela si vdova, v ktorej náklonnosť k stárkovi rástla práve jeho skromnosťou a čudáckou hanblivosťou.

„Akýže to poriadok?“ ostrým hlasom zavolala Dolinská, vbehnúc do mlynice, a neohliadajúc sa na meliarov, srdito vyhrešila stárka. „Kameň sa vrtí naprázdno, zápal počuť! Pšenica na plachtách zamokne! Nevidíš, že ide dážď?“

Andrej sa zadivil. Žarnov nešiel naprázdno: práve bol nasypal do koša, a nebo bolo vyjagané ani rybie oko.

Druhý raz vrazila na mlynicu, keď Andrej mechy čítal. Vytrhla mu mech z rúk.

„Či je to mech? To je handra! To je pavučina! Von s handrami!“ a hodila zo tri mechy pod palečné koleso… Ušla.

Andrej krútil hlavou. Mechy boli ako z kremeňa, každý prezrel, chybné opravil…

Na druhý deň mal sa spýtať, čo s kosbou, treba koscov najať.