Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Slovenské veselie (ukážka)

Augustín Paulovič

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Eva Kovárová, Dušan Kroliak

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0587-7

￼

Pôvodná publikácia

Augustín Paulovič. Slovenské veselie. Tlačou a nákladom Adolfa Horovitza. Trnava 1921. 95 s.

Bibliografické poznámky

Slovenské veselie

čili svadobné obyčaje, reči starejších, družbov, nahováračov, družíc a iných pri svadbe prítomných hosťov. — Vážne a humoristické reči, príležitostné vinše, prednášky a spevy, staršie, novšie a pôvodné

Posbieral a vydal: Augustín Paulovič.

Štvrté vydanie.

Tlačou a nákladom Adolfa Horovitza v Trnave

Predmluva

Z viac strán súc vyzvaný, abych vydal ku tomuto cieľu väčšieho objemu knížku, kde by boly nielen vážne reči, ale i dačo nevinného ku zábave, lebo to ustavičné jedenie a pitie človek nielen zunuje, ale i svoje zdravie kazí a hostiteľom darobné útraty zapríčiňuje.

Dnes sú časy ťažké a všetko je drahé, ale ľudia sa chcú na svadbe predsa zabaviť. A keď tam počujú dačo humoristického, tak sa pri tom rozveselia a ani nevedia, jako im čas prešiel.

Reči pri svadbách majú byť ušľachtilé, vážne a nevinného humoru. Ale tie sa už žiaľbohu tratia, len kde-tu ešte na daktorej dedine najde sa taký rečník, len že to sú už obyčajne starí ľudia a mladí sa od nich nič nenaučia, ale za to na svadbách tlápu všeliaké dvojsmyselné a kresťanský cit urážajúce reči, čo nielen že neni slušné, ale je to i hriech.

Preto vrele odporúčam tieto reči našej kresťanskej slovenskej mládeži, keď pôjdu na svadbu, aby sa ich dobre naučili, hosťov nimi bavili, za čo si i pochvalu získajú.

V Trnave, 1921.

Vydavateľ.

I. Sľuby a oddávky

Reči pytača, oddavača a starejších

Poučenie. Oddávky alebo námluvy konajú sa vždy u rodičov alebo vychovávateľov nevestiných vo štvrtok pred prvou ohláškou večer, ale len vtedy, keď sa už mládenec alebo vdovec dozvedel, že tá alebo tá osoba chce s ním vstúpiť do stavu manželského, shromaždia sa ženích, dvaja svedkovia a rečník čili pytač v dome nevestinom. Pri tej príležitosti sa dakde robia i písomné smluvy. Reči pytačove počúvajú aj ženské, totižto manželky prítomných mužov, s matkou nevestinou po strane na lavici sediace. Nevesta a jej priateľky, budúce družice, obyčajne vo vedľajšej chyži alebo komôrke netrpezlive pri dverách počúvajú.

Rečník ženíchov najprv sám vojde do izby, v ktorej strana nevestina je shromaždená, ostatní, ktorí s ním prišli, zostanú na chodbe alebo v kuchyni. Rečník s kresťanským pozdravom vstúpi a rečie:

„Roztomilí priatelia, všetko Boží ctitelia! Vy sa iste divíte, že mňe tuto vidíte vstúpiť bez oznámenia, vášho bez dovolenia. Je to vôľa Pánova a obyčajnie nová, popredu mňa posielať, keď sa dvaja chcú sobrať. Ženích by rád prišiel k vám, netrúfa si vstúpiť sám. Prosím za dovolenie, či aj on dnu vstúpiť smie? On síce len to si žiada, svoju prosbu po mne skladá, by bol tento dnešný deň, k slubným mluvám pripusten. Prosím otca tiež i mať, mám-li ho dnu zavolať?“

Oddavač: „Menom otca pána, buď vám známosť daná, že jak ste už pospolu, pristúpime k úkolu; povedzte dneď ženíchovi, tiež i jeho tatíkovi, tak aj jeho vodcom milým, našim hosťom ušľachtilým, chytro dajte znamenie, majú voľné vstúpenie!“

(Pytač zavolá ženícha a hosťov, ktorí pri vstúpení pozdravia a na vykázané im miesto si posedajú. Pytač so ženíchom zostanú stáť.)

Oddavač: „Nože, pane rečníku, vyložte nám bez kriku, o čo Vám tu vlastne beží, a v čom žiadosť Vaša leží?“

Pytač: „Prosiť, chceme otca pána, by nám bola vôľa daná, čo by sme tu dobrého, Pánu Bohu milého, pohľadávať chceli, by sme to aj smeli.“

Oddavač: „Hostia milí a vážení, buďte od nás včuľ uctení. Jako by sme za zlé mali, že sme Vás tu uvideli! Gazda sa z toho raduje, že vás tu v dome spatruje; Pánu Bohu vďaky vzdáva, že sa taká česť mu stáva. Priateľsky Vás všetkých víta, a úslušne sa Vás pýta, čo mu vlastne nesiete, a či pýtať idete? Dary vopred neprijíma, prosba však ho zaujíma.“

Pytač: „Za slušné tu privítanie, daj Vám Pán Boh požehnanie! Neprišli sme z vôle svojej, ale z vôle ženíchovej. Vlastne však my v tejto veci božskú vôľu ctíme všetci. — Keď Boh stvoril tento svet, zvery, stromy, ruže, kvet; láska jeho odveká stvorila aj človeka. Adam však sa málo bavil, preto sám Boh k Synu svému, a tiež k Duchu presvätému, veľaslávne takto vravil: ,Niet dobre tvoru našemu, človekovi samotnému ani v tomto raji byť, aby mohol šťastne žiť, učiňme mu pomocnicu, rovnú jemu spoločnicu!‘ Potom aj hneď na úľavu, Adam dostal ženu Evu. — Rady tej si ženích všímal, čo urobí, hneď to aj mal. Totiž väzbou svätej štóly, z pobožnosti prijať volí svätosť stavu manželského podľa zvyku kresťanského. Požiadal nás kliesniť cestu, kade má ísť pre nevestu: K tomu koncu prichádzame, svoju žiadosť prednášame, aby dcéra Vaša ctená, s ním dnes bola zasľúbená.“

Oddavač: „Dobre sme Vás rozumeli, čo by ste tu radi chceli; ale Vy nám nevravíte — možno, že to sám neviete — za čo chce ju ženích vziať, zdáliž chce z nej slúžku mať? Alebo snáď kucharenku a či svoju vernú žienku? Rodičia ju vychovali, za manželku ju chystali; preto by aj chceli vedieť, v čom tam u vás bude sedieť; kde ju potom hľadať majú, a za čo ju vlastne dajú?“

Pytač: „Tento ženích bohabojný, vo kresťanských cnostiach hojný, nechce mať Vašu dcérušku za kuchárku, nie za slúžku, lež za manželku váženú a za ženičku blaženú; s ňou bude on v sväzku sladkom hospodáriť celým statkom!“

Oddavač: „Včuľ Vám dobre rozumieme a z tých Vašich rečí vieme, že len z bázne Božej čistej a všetkého bludu prostej, chce mať za ženičku milú, našu dcéru ušľachtilú; preto ju sem zavoláme, o jej vôli sa spýtame.“

(To povediac, odchádza rečník pre nevestu do vedľajšej chyže alebo komôrky. Ona je čisto domácne oblečená, má rozmarín za ňadry. Dovede ju pred ženícha a vraví):

„Ctená panna dcéruška, ušľachtilá devuška! Milý otec práve očul, čo chce tu šuhaj tento včuľ, O Vašu on ruku prosí, v svojom srdci že Vás nosí. Otec vec tú na Vás skladá, ste-li tomu v pravde rada? Či Vás ľudia nenútili, by ste sa s ním zasľúbili. Preto včuľ nám povedzte, či za neho ísť chcete?“ (Ked nevesta povie „áno“ pristúpi starejší k nej, vezme ju za ruku, vloží ju do ruky ženíchovej a vraví):

„Najmilejší páni rodičia! V tej nádeji, že toto naše konanie tajné neni, predsa dľa kresťanskej obyčaje a ľudskej slušnosti vašu rodičovskú odpoveď žiadame, zdáliž tomuto tu prítomnému zamilovanému páru do stavu manželského vstúpiť povoľujete?“

Rodičia: „Dovoľujeme!“

Starejší: „Jako niekdy Raguel vzal pravú ruku dcéry svojej a vložiac ju v pravú ruku Tobiašovu, riekol: dľa zákona Mojžišovho vezmi ju a odveď k otcovi svojmu, potom ale požehnal ich; teda tak aj my prosíme pre tento mladý pár rodičovské požehnanie!“ (Tu si obyčajne mladí ľudia zamenia prstienky, alebo on dá mladuche prsteň a ona jemu ručník. Potom si podajú ruky a otec mladuchín a keď toho neni, teda ženíchov pristúpi k ním a požehnávajúc ich, rečie):

„Najmilejšie dietky! Požehnaj vás Boh Otec †, Boh Syn † i Boh Duch Svätý †, daj vám šťastie, upevňuj vo vás vernosť a lásku manželskú, aby ste cestou bohabojných manželov kráčali a zato odplatu obsiahli.“

Starejší: „Z toho vidíme, že naše namáhania nebolo márne, preto privolávam Vám: Sláva! Požehnaj Vás milostivý Pán Boh, aby ste vo vernosti a láske v budúcom stave manželskom šťastne živí boli, ku cti a chvále jeho, k potešeniu svojich rodičov a priateľov na dlhé a dlhé roky!“

*

Poznámka. Dakde je tá obyčaj, že nie samí mladí ľudia si dárky zamenia, ale ženíchov starejší pýta ručník pred tým, než ich otec požehná, následujúcou rečou):

„Uprimní priatelia! Každý pocestný človek sa usiluje, aby svojím domácim z cesty dačo dobrého a potešiteľného doniesť mohol, aby dajaký znak ukázal, že sa mu na ceste dobre vodilo. Aby sme sa i my našim domácim dačím preukázať mohli, že naša cesta a naše namáhanie nebolo márne, prosíme Vás o dajaký znak (ručník), ktorým našich domácich uistiť chceme, že nám Boh dľa žiadosti bol na pomoci. (Po obdržaní ručníka.) Tento dar a závdavok, vďačne prijímame, a zaň srdečne ďakujeme. Aby ale aj mladoženích oddanosť svoju oproti svojej vyvolenej preukázal a svojej povinnosti zadosť učinil, dáva Vám, vznešená panno, jakožto závdavok a znak budúceho manželstva tento krásny prsteň (obrúčku) na znak toho, že jak táto obrúčka nemá konca, tak i jeho láska k vám je nekonečná!“

II. Povinnosti družbov (zváčov)

Volanie na svadbu

Veľactení páni!

Prichádzame k Vám tým cieľom, aby sme Vám oznámili, že poctivý mládenec, (vdovec) N. N. zauminnil si stav mládenecký (vdovský) premeniť a do stavu manželského vstúpiť a ku tomuto cieľu vyvolil si za družku života svojho poctivú pannu N. N. Poneváč je to nie len v obyčaji, ale aj cit ich k tomu viaže, aby tento tak vážny skutok bez drahých priateľov a príbuzných nekonali, požiadaní sme od výš menovaných osôb, by sme v mene jejich Vás poprosili, by ste boli tak láskaví, a jejich pozvaním nepohrdli, ale aby ste sa ku jejich svadbe uponížiť ráčili.

Iný spôsob volania na svadbu

Jako starodávni židia a pohanské národy, tak i kresťania už od dávna tú peknú obyčaj zachovali, že keď do stavu manželského vstupujú, svojich priateľov a zvláštne svojich príbuzných na svadbu volajú. Poneváč poctivý mládenec N. N. zaumienil si poctivú pannu N. N. za svoju manželku vziať a tak na inú dráhu života stúpiť, nechce tiež byť horší jako jeho predchodcovia, aby totiž tú krásnu obyčaj zadržal a svojich milých k sňatku svojmu povolal. Preto ja jako vyslanec jeho, opovažujem sa v mene oboch vyšemenovaných a v mene jejich rodičov Vášnosť poprosiť, aby ste jeho svadbu svojou prítomnosťou okrášlili a (tu sa povie deň svadby) do svadobného domu uponížiť si nesťažovali.

(Poznámka. Na mnohých stranách je tá obyčaj, že družba pred samou svadbou musí ešte raz volať, teda povie):

Odpustite, žo som sa zas osmelil prah Vášho príbytku prekročiť, poneváč ale čas uteká, mladá nevesta narieka, mladoženích prestupuje, mládež, tá už vyspevuje, starejší nás kommanduje a zvolávať naháňajú, preto prosím, nemeškajte a cestu mi zašanujte, ráčte sa k nám uponížiť, do chrámu nás odprevadiť, potom bude hodovanie, k nemuž tiež znie moje zvanie.

Prosba o družičku

Ctený pán otec a pani matka! Vieme, že je Vám to dobre známo, jak vzácne a prepotrebné sú družičky pri svadobnom veselí. Je to prastará obyčaj, že družičky pomocné svoje ručičky neveste vždy podávaly a skvelý prievod okrášľovaly. Preto nevestini rodičia nás posielajú s tou úprimnou prosbou k Vám, by ste Vašej spanilej dcére láskave dovolili za družičku ísť a jej prítomnosťou sobáš tento okrášliť.

Volanie duchovného otca

Dôstojný Pane! Ráčte odpustiť, že sme osmelili do Vášho cteného príbytku vstúpiť a Vám prosbu našu predložiť. Snúbenci a ich rodičia, Cirkve svätej verní ctitelia, by veľmi žialili, keby svojho milovaného duchovného otca na svadobnom veselí nemali. Preto v mene jejich úctive prosíme, by dôstojnosť Vaša nimi nepohrdla a po obradoch cirkevných nás všetkých svojou návštevou poctila. Tým sa česť svadobného domu pozdvihne. Chudobná svadba v Káni Galilejskej bola nám toho príkladom, ktorú Kristus Pán svojou prítomnosťou oslávil. (Ostatné povinnosti najdeš v oddiele Reči a obyčaje pri stole.)