Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Pohľad do slovenskej duše (ukážka)

Karel Kálal

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2016 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2016 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Monika Kralovičová, Jaroslav Geňo, Zuzana Berešíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0500-6

Pôvodná publikácia

Karol Kálal. Pohľad do slovenskej duše. Universum. Bratislava 1922. 37 s.

Bibliografické poznámky

Karol Kálal: Pohľad do slovenskej duše

Nákladom a tlačou firmy „Universum“, Bratislava

Pohľad do slovenskej duše

Nahliadnime najsamprv do duše českej, a tým sa nám usnadní pohľad do duše slovenskej.

Česi boli tak ponemčení, ako sú Slováci pomaďarčení. Od r. 1848 rýchlejšie sa upovedomovali, ale rakušanstvo je v nich posiaľ. Tomek, profesor rakúskych dejín, bol úprimný Čech, čo písal, písal len česky, ale v tvorcovi rakúskych dejín ostalo rakušanstvo do smrti. Ostatný prejav profesora Pekařa vysvetľujeme si práve tak — konzervatizmus historika.

Tolstoj zdôrazňoval sotrvačnosť: nemôže byť ináč, to je zákon sotrvačnosti. Iní hovoria o neprekonateľnosti zvyku; zvyk je na isto sila obrovská.

Morava bola takmer do nedávna hračkou Nemcov. V XII. storočí Fridrich Barbarossa „povýšil“ Moravu na markgrófstvo a markgrófa vytrhnul z poddanstva kniežaťa českého a Moravu poddal sebe. Tiež pražského biskupa urobil nezávislým a „povýšil“ ho za poddaného nemeckému cisárovi. Nepochybujem, rozumejúc duši slovanskej, že tí „povýšení“ mali radosť, ale historik nazýva tú dobu ponížením národa českého. Už vtedy bola naznačená methoda politiky nemeckej: Divide et impera — podel a panuj. V tej istej dobe Nemci znesvorňovali Slovanov polabských, drobili ich a podmaňovali sebe. Celok nebolo možno podmaniť, o tom presvedčil Nemcov už Svätopluk, tedy robili to časť po časti.

Programová germanizácia od konca XVIII. storočia usilovala sa veľmi, aby vypestovala antagonizmus (protivníctvo, nechutenstvo) medzi Moravou a Čechmi. Zakotvila na Morave, u brata mladšieho a slabšieho, ktorého možno vždy ľahšie podhuckať proti staršiemu, než obrátene. Povedzte mladšiemu: „Čo ty potrebuješ tam toho poslúchať, ty si samostatný,“ aké to slovo svodné! Ešte sme tiež nikdy neuzreli, aby mladší brat nebol — nepovažoval sa — múdrejším, než je starší. Preto ľstivý nepriateľ začína svoje dielo vždy u mladších.

Učenie nemecké ujímalo sa na Morave náležite. Palacký vraví v predmluve svojich Dejín v marci 1848: „Úmyseľ môj bol od jakživa nerozlučovať, čo Boh spojil, pevné naozaj mám presvedčenie, že súc rodom Moravan, som národom Čech. Ale po hriechu súc alebo boli aspoň takí muži, dľa ktorýchž vlastenectvo moravské malo by tuším byť protičeské“.

Pred r. 1848 ozývaly sa aj na Morave návrhy, založiť si reč samostatnú. Roku 1848 českí vodcovia na Morave nechceli spoločného (česko-moravsko-sliezskeho) snemu, aby vraj neboli vedľa Čechov z Čiech v menšine. Väčšiny bratov sa báli a na vlastnom sneme moravskom museli snášať väčšinu nemeckú. Na Morave bolo Čechov tri štvrtiny obyvateľstva a tí mali 30 poslancov; jedna štvrtina Nemcov mala ich 70. Českí poslanci snášali nemecké jarmo trpezlive, tak že císar Franc Jozef nazýval Moravu Musterlandom, (vzornou zemou) a z ich českých vodcov robil barónov, rytierov a hofrátov.

Roku 1867 bolo povolené prvé české gymnázium na Morave, a to v Olomouci, ale Viedeň nedovolila ho nazvať českým, aby sa nepriznalo, že sú na Morave Česi, dala mu radšej názov slovanské.

V jednej dobe sa moravskí poslanci na říšskej rade vo Viedni od českých odlúčili, založili si osobitný klub a svojej klubovej miestnosti — hoci všetky kluby mali nápisy v reči svojej — dali nápis Club der Mährer.

V rokoch deväťdesiatich kandidoval proti roľníkovi Skopalíkovi jedon hostinský, zrodený v Čechách. Skopalík voličov varoval, že vraj Čechov nemajú nikde radi, ani vo Viedni, ani v Berlíne. Iste to bolo dobré svedectvo Čechom, práve tak, ako smutné bolo svedectvo císarovo, keď nazýval Moravu Musterlandom.

Mladý učiteľ z Čiech prišiel na Moravu roku 1885 a rozprával, ako tam počul pieseň: Ja nie som Čech, ani Nemec, ja som pravý Moravec. Ktorí takto smýšľali, boli odrodilci a tej doby bolo ich na Morave ešte mnoho. Všade, po Morave utkvelé boly porekadlá: Za každým Čechom stojí čert s mechom (vrecom); Česi sú falošní. Jedon žiak z Čiech prichodil často žalovať, že mu spolužiaci nadávajú: Čechu, Čechu! Učiteľovi tomu bolo vraj na Morave smutno… Jeho učiteľ v Čechách vštepoval mu lásku k Morave práve tak, ako k Čechám, zemepis Moravy a Sliezska musel tak poznať, ako zemepis Čiech, vo všetkých troch zemiach že je národ jeden, bratia, Česi. V Čechách vraj sa povedalo: bodrí Moravania a slovom tým sa myslelo: zachovalí, poctiví, dobrí. V rokoch osemdesiatich Morava trpela ešte mnoho germanizáciou, i pomyslel vraj si mladý učiteľ: „Pôjdeš tam a prevrátiš to“. A šiel na miesto s platom o 25 procent menším, než mal v Čechách, vlastenecká láska hnala mladého idealistu z Čiech na Moravu. Aké bolo jeho prekvapenie a aká boľasť, keď trpel za to, že je z Čiech, z tej zeme, v ktorej od detstva počul o Morave len slová lásky. Zvlášte katolícky kňazi ho prenasledovali, spôsobiac mu disciplinárky a veľký súdny proces. Nech vraj ide husita, odkiaľ prišiel.

Veľký sjednocovací vplyv mal Palacký, na Morave sa narodil a predsa sa nazýval Čechom — to pôsobilo. V školách všetkých boly rovnaké čítanky a učebnice, to tiež sjednoťovalo.

Národné povedomie rástlo na Morave pekne, ale separatismus, plod germanizácie, žil ďalej. V rokoch osemdesiatich vzdelaný a vlastenecký vodca moravského učiteľstva Fr. Slameník si povzdýchnul, že musel v školskej rade dať hlas Čechovi, poneváč sa neprihlásil žiadny Moravan. A Fr. Vymazal, filolog, muž vzdelaný, ešte v rokoch deväťdesiatich navrhnul, aby si Morava spracovala pre ľudové školy čítanky osobitné.

Ja som si pri takých úkazoch dával otázku: Prečo separatizmus nezavadil o Komenského, o Palackého a Masaryka? Pozoroval som jasne, čím osvietenejší bol Moravan, tým menej bolo v ňom separatizmu. Komenský, odcházajúc do vyhnanstva, vzal si na hraniciach v horách Kladských hrsť zeme, bola z Čiech, ale jemu rovnako drahá, ako by ju bol vzal z pôdy moravskej.

Masaryk vraví v „Karlovi Havlíčkovi“: „Musíme von!“ Národné prebudenie na konci XVIII. a počiatkom XIX. storočia nazývali sme ešte za mojich štúdií vzkriesením, zázrakom; tak sa javilo, keď sme pozerali na svet z myšacej diery. Teraz sa vraví: Prebudenie, vieme, že národ náš je časťou európskeho ľudstva a že i naše prebudenie je dych Europy.

Musíme von — to nás vyprostí zo separatizmu.

Pohliadnime teraz do duše slovenskej, len tak z niektorej stránky.

Po prevrate navštívil ma v Prahe vzdelaný Slovák, ktorého deti boly za vojny hosťmi Čechov a chodily do českých škôl. Vravel mi doslovne: „Myslím, že teraz bude hlavným mestom Nitra, nie Praha.“ A za čas prišiel zas a vravel: „Nech by si Poliaci Tešínsko vzali, len aby nám nebrali severnú Oravu.“ V auguste 1920 mi vravel iný slovenský priateľ: „Tešínsko — tu ide len o uhlie, ľud nestojí za nič; kdežto Orava — to je niečo iného, tu ide o môj krásny ľud.“

V žiadnom europskom štáte nepestovala sa láska k vlasti s takou horlivosťou, ako v Uhrách, hrdé vedomie uhorskej štátnosti, Magyarország! a tiež štátna spolupatričnosť: všetci sme synovia jednej matky vlasti. Vlasť je nám všetko, nič nám po ostatnom svete, čo je tam za hranicami, to je cudzozemsko a cudzozemci.

Maďari nemajú v láske žiadny národ, všetkých nenávidia, aj Nemca, ktorý ich držal hore, menujú v jednej piesni huncútom, iba Poliaci sú „bratanci“. Na reč Maďari ako by nekládli dôrazu; reč ako reč, kde si sa náhodou narodil, takú máš reč. Vedeli, ak sa Slovákovi stane jeho reč ľahostajnou, že prilipne k maďarčine. Prúd maďarizačný bol tak mocný, že sa mu ubránili len najsilnejší. Dámy sa vyhýbajú cez leto slnku, nosia parazoly, ale darmo, neubránia sa, ohoria.

Slovenských národných škôl nebolo nikdy. Staré boly latinské — latinizovalo sa, potom prišly na čas nemecké — germanizovalo sa, po nich maďarské. Kde sa mal nabrať národný cit? Ak Palacký, hľadajúc vady národa českého (1847), menuje medzi inými plytký cit národný, môžeme riecť o Slovákoch, že u nich bol a je ešte plytkejší. A kde je, má malý obsah, nemá v sebe dejín, má naopak v sebe prúd dejín národa nepriateľského, nemá v sebe vekovitej literatúry, naopak má v sebe literatúru nepriateľskú… Spýtajte sa kníhkupcov, kto kupuje slovenské knihy, pozorujte, aké kto koná obete: Kto podporuje a akou mierou chudobných študentov, kto slovenskú chudobu, porátajte mecenášov… Plytký bol a plytký, maloobsažný je cit národný posiaľ a nemôže byť iný, bo nebol pestovaný.

Nadanie je na Slovensku veľké — poznám aj zdroje jeho, — mohlo by tu byť aj vzdelanie veľké a všeobecné, ale maďarizácia dusila a znetvorovala duše slovenské strašlive. Pred vojnou narátali sami Slováci 300 národných inteligentov, to aj so zahraničnými, a analfabetov bolo okolo 40 procent národa. Dušan Makovický vážil každé slovo, krivé nedotklo sa duše jeho, a ten mi krátko pred smrťou vravel, že len v piatej triede gymnázia začal profesorom rozumeť. Čo pekných poznatkov podá škola za hodinu, čo za deň, za týždeň, za rok! Maďarizácia márnila dni, mesiace, roky! Keď prišiel slovenský absolvent maďarského gymnázia na pražskú univerzitu, pocítil boľastne, ako nedostatočne ho pripravilo maďarské gymnázium.

Table of Contents

Title Page

Pôvodná publikácia

Pohľad do slovenskej duše