Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Spevy bohatierske (ukážka)

Ľudovít Štúr

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2017 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2017 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Jaroslav Geňo, Bohumil Kosa, Dušan Kroliak

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0503-7

Pôvodná publikácia

Ľudovít Štúr. Spevy a piesne. V tlačiarni predtým Schmidovej. Prešporok (Bratislava) 1853. 130 s.

Bibliografické poznámky

Spevy a piesne Ludevíta Štúra

V Prešporku.

V tlačiarni predtým Schmidovej.

1853

Vrstovníkovi samoprvému rovesníkovi citov a úmyslov piesni milovníkovi a tvorcovi bratovi najdrahšiemu Karlovi za hrobom posväcuje vždy ten samý brat srdečný.

I. Svatoboj

Už sa kráľovstvo Slovákov rozpadlo,

Hrozný chýr skazy od Prešporku beží,

Tam na tých poľach — žalostné divadlo —

Na smrť ranený sám kráľ Mojmír leží,

A jak mrie, oči po Nitre napráva,

Na ktorých Velká Morava skonáva.

Do kola kráľa ležia bojovníci,

Obledlí sem tam poľom rozsýpaní,

Obstarní muži a mladí chasníci,

Mečami padlí, z kuší dostrielaní,

Zberby víťazné hučia a výskajú,

Padlých kaličia, všetko z ních zdierajú.

Na druhej strane na sivkovi cvála,

Jak kôň zaskočí kdosi bez obzrenia,

Svatoboj je to, samého brat kráľa,

Sám on len zmýva z poľa rozsúdenia,

Zmýva a nazad nič sa neohliada,

Srdce mu v žiali zúfalom uvädá.

Vina mu i žiaľ srdce prekrúcajú,

Prse sa úža a srdce trepotá,

Tí mrtví za ním z bojiska volajú;

A peklo samo za ním sa rehotá,

Pres jarky, doly on svetom uteká,

Bo z pekla duje hrúza na človeka.

Tam v dialke zmiznul; zberby rozkatené

Výskajúc tratia pomaly sa z poľa,

Chvat po lúpeži do kraja ích ženie,

Za nimi všetko tíši sa do kola,

Len chrapot mrúcich poľom postonáva,

A deň Slovákov žitia dokonáva.

Tak sa to nesie Slovenskému ľudu,

Jak zvon rodine, keď otcovi zvonia;

Už vás, Slováci, do krypty klásť budú,

Ktorej temnosti svetu vás zaclonia,

Vždy bez života, a predca na svete,

Len sa vždy moriť a zmierať budete.

Zberby víťazné do kola sa sýpu,

Zaroveň šiaškam na kraj pripadajú,

Všetko čo schytia kazia, berú, rýpu,

Len biedny život ľudu nechávajú,

Aby zas môhol všetkého nasbierať,

A ony maly čo lúpiť a zdierať.

Nieto pomoci, na Prešporskom poli

Mužstvo Slovenské valom popadalo,

Nikoho tam viac srdce nezabolí,

Čo by sa kolvek s rodinou ích stalo;

Ženy a deti zbroje neunesú,

Ty sa modlia, achkajú a trasú.

I vysokej už Nitre pád nastáva,

Zberba sa na ňu lúpeživá valí;

Mesto kráľovské! tam je tvoja sláva,

Paláce, hradby borí zberba, páli,

Z kadial lietaly v šír a dial rozkazy,

Chasa tam dravá hniezdi sa a plazí.

Svatoboj z poľa na Zobor vycválal,

A tam beh seknul ťažko udyšaný,

Že v pohoň nikdo za ním sa nedával,

Zosadá z koňa hrúzou zlomcuvaný,

Ticho Zoborskú obsadlo pustinu,

On sa popúšťa na vrch nad dolinu.

Koncom doliny smutná Nitra stojí,

Z nej niekdy vietor krik na vrch zaveje,

Poľom sa hajno dráčov sem tam rojí,

Tam sa ukiažu kde ích nezaseje,

Čo ruky pilné staväly to boria,

A osady sa len kadia a horia.

Svatoboj ten krik z vrcholu načúva,

I dráčov vysk i zdieraných neštestia,

Vidí jak sa vždy plameň viac rozdúva,

Jako požiera dediny a mestá,

I na to ešte oko jeho hľadí

Jak i zo svätých kostolov sa kadí.

Strašné divadlo a hrúzy tej žiara

Na Svatoboja tvári sa maluje,

Bo žiaľom, čo mu vnútornosti pára,

Tvár jako šata biela obleduje,

Oko sa časom ľútosťou zažína,

A on sa celý tam kamsi pomíňa.

Stojí tam, jako u mrtvoly stáva

Syn otca svojho, ktorého sám zabil,

Keď už svedomie hrozne ním strháva,

K jakému ho to diabol skutku zvábil,

Tak on tam stojí a telo sa trasie,

A koník pri ňom pažiťou so pasie,

Pasie a často na pána pozerá

Jakoby už chcel dial s ním leteť svetom,

Stojí Svatoboj, nič sa nepoberá,

On sa baviť zdá s iným dákyms’ letom,

Zo zhúby hroznej oči nestrhuje,

A naraz kľaknúc k nebu ich zdvihuje.

Otče z vysosti, tak rieka, pred tebou

Tu teraz hriešnik veliký sklonený,

Diabol podvodný k tomu ho podviedol,

K čomu on nebol osudom určený,

Diabol mi vnuknul chuť po panuvaní,

Za to sa teraz tu zvíjam v zúfaní.

Otec Mojmíra, brata najstaršieho,

Za kráľa celej postavil krajiny,

A Svatopluka i mňa vláde jeho

Poddal s našimi dielmi dedoviny,

Pri ostatňom nás ešte požehnaní

K svornosti viedol otec miluvaný.

Ale my s bratom, svedení od diabla

Dobrého otca zabudli sme slová,

Žiadosť nás na trón bezbožná napadla,

A z toho bola hneď vojna hotová,

Na Mojmíra sme ľud náš nahuckali

Na to cudzincov na pomoc pozvali.

Dotiahli oni, naši nepriatelia,

Proti bratovi dotiahli k pomoci,

Vedeli dobre, že keď nás rozdelia,

Všetkých nás potom v svojej majú moci,

Od dávna oni kuli nám už putá,

A rana odtial vždy hrozila krutá.

A na pomoc si cudzinci tí zvali

Z kadialsi Uhrov túlavých a divých,

Hajnami tito hneď sa sem dohnali

A dali do nás zomdlených, svárlivých;

Takto sa kresťan zavďačil kresťanom,

Dajúc ích na lúp a vraždu pohanom.

Neskoro sme my prišli s bratom k sebe,

A na Mojmíra preskočili stranu,

Už bolo hriešnych opustilo nebe,

Už nám smrtelnú boli dali ranu,

V Prešporskom poli tam sa bitka bila,

Tam sa Slovákov krajina zborila.

Nič už z nej nieto, všetko je stratené,

Vojsko Slovenské popadalo valom,

Leží tam v poli, jak bolo, skosené,

S Mojmírom spolu, náčelníkom, kráľom,

Tam je aj Mojmír, kráľ a brat môj vlastný,

Veliký duchom, osudom nešťastný.

I Svatopluk tam našiel konec žitia,

Našiel jaký si priestupkom zaslúžil,

Len ja som hriešny ušol toho zbitia,

Abych to prežil, moril sa a súžil,

Ach ja preťažkú dostal som pokutu,

Bodaj bych radšej smrť bol trpel ľútu.

Bo čo ja hriešny? v nasej som krajine

Syn a brat kráľov jak lotor vyhnaný,

Mrtví aj v tejto strašia ma pustine,

Od živých čujem jak som preklínaný,

Vrah po mne pasie, kraj páli a zdiera

A oko moje tomu sa priziera.

Nikde útechy, a nikde pokoja

Kam sa len pohnem, všetko na mňa letí,

Predo mnou hrozné vždy obludy stoja,

Za mnou sa vlečú a škamrú v zápätí,

Dosť už mám toho, a dosť toho sveta.

Tu v púšti teraz skončím moje letá.

Len mi Ty popraj Tvoje zmiluvanie

Bože láskavý! tak dôjdem pokoja,

Šak sa na Tvoje, Otče, rozkázanie

Víchry a búrky odrazu ukoja,

A ja na púšti Tebe budem slúžiť,

O Tebe myslieť a po Tebe túžiť.

Svatoboj skončil a hore povstáva,

Keď sa prežehnal, prichodí k sivkovi,

S vypnutou sivko hlavou porechtáva,

Dupoce nohou do behu hotový,

Ale Svatoboj naňho si nesedá,

Hladí mu hrivu a takto povedá:

Iďže môj sivko! už sa rozlúčime,

Viac neponesieš ty už Svatoboja,

Kamže môj milý, kamže poletíme,

Či do šíreho sveta či do boja?

Ach sami dvaja čo v boji zrobíme ?

A v svete šírom nikdo nás nepríme!

Keby sme vjedno šli, hneď nás poznajú,

Na vôkol lúpä naši nepriatelia,

I mňa i teba do smrti spichajú,

A sa nad vraždou potom rozveselia,

Ale každý rád ťa schváti samého,

A koníka si potlapká sivého

Var sa ti niekdo za pána dostane

Z krajanov našich, ber sa len k Trenčínu,

A možná ľud náš ostalý povstane

Z jarma ťažkého vytrhnúť krajinu,

Tak ešte pôjdeš za svojich do boja,

A zastaneš tam miesto Svatoboja.

Zmlkol Svatoboj, potlapkal koníka,

A preč od neho smutný sa poberal,

Ale sivko sa nehýbe z trávnika,

On len za pánom bolestno pozeral,

Svatoboj len dial a vždy dial zaniká,

A za ním oko točí sa koníka.

Ešte pred húšťou počerňavou v diali

Na sivka pozrel, a v húšti sa stratil,

A koník hlavu zvesil, a pomaly

Na hor sa smutný bez pána obrátil;

Tak sa preč svetom dvaja rozchádzajú,

Keď už viac na ňom priateľa nemajú. —

Z húšte sa strmá vypínala skala,

Na ňu hor vyliezť Svatoboja hnalo,

Bo sa mu svojho drahého, jak cvála,

Ešte raz zazrieť v dialke zažiadalo,

Darmo zo skaly už Svatoboj hľadí,

Len niekdy dupot o ucho zavadí.

Stojí Svatoboj na skale samotný,

Samotný je tam a samotný v svete,

Jak list na strome, keď vietor hrmotný

Na jeseň všetky dolu listy zmetie;

Zavzdychne smutno: už som všetko stratil,

Jedno po druhom osud mi vychvátil!

Len ešte jedna pamiatka mi zbýva,

Z celého čo mi dedictva zostala,

Ona ma všade jak družka citlivá

Až sem do tejto pušte sprevádzala,

Ty si to šabľa čos čaty zrážala,

Keď už zástava Moravy padala.

Ale už teraz čo s tebou počať mám,

Všetko vo vlasti, všetko je stratené,

I s tebou, drahá, sa teda rozžehnám,

Jedno i druhé nech je opustené,

Na púšti ťa tu viac nebudem prúžiť,

Ale len Bohu modliť sa a slúžiť.

Svatoboj šabľu odpásal širokú, —

Pod skalou priepasť otvára sa divá;

Oko hneď padá na priepasť hlbokú,

A hneď na šabli s bolesťou spočíva;

Bol to dar otca, jeho záručnica,

Jemu tak milá, jak v oku zrenica.

Keď sa do vôle na ňu už nadíval,

Zrazu ju skrútil, pustil do hlubiny,

Meč sa trepotal, jak letel ozýval,

Až ohlas pádu zadutnal z doliny,

On sklonil hlavu na ohlas dutnavý,

Bo meč poslední zacvendžal Moravy.

Svatoboj dolu zostúpil zo skaly,

A v húšti hľadal tiché obývanie,

Hotový už len Bohu spievať chvály

A z hriechov svojich robiti pokanie;

Hriešnik kajúci ten hľadá pokoja,

Dosť on má v nútri, dosť krutého boja.

Z húšte sa tmavá spúšťala dolina,

Nad ňou jak oltár spínala sa skala,

Neďaleko stok a nad ním jaskyňa,

Tá k obývaniu sa mu stráň zazdala,

Tam si umienil stráviť svoje roky,

Kam prúdov svetských nezasiahly toky.

*

Table of Contents

Title Page

Pôvodná publikácia

I. Svatoboj