Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Hájnikova žena (ukážka)

Pavol Országh-Hviezdoslav

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Tomáš Ulej

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0537-2

Pôvodná publikácia

Pavol Országh Hviezdoslav. Hájnikova žena, Krvavé sonety. Svetová knižnica SME. Bratislava 2006.

Bibliografické poznámky

Dielo vzniklo v rokoch 1883 — 1886 (Prvá až šiesta kapitola: Slovenské pohľady 1884/I.; siedma a ôsma kapitola: Slovenská pohľady 1885/I.; deviata až šestnásta kapitola: Slovenské pohľady 1886)

Pozdrav

Pozdravujem vás, lesy, hory,

z tej duše pozdravujem vás!

Čo mrcha svet v nás skvári, zmorí,

zrak jeho urknul, zmámila

lož, ohlušila presila:

vy k žitiu privediete zas,

vy vzkriesite, vy zotavíte,

z jatrivých vyliečite rán,

v opravdu priamom, bratskom cite

otvoriac lono dokorán,

a srdečnosť kde odveká,

kde nikdy nevyspela zrada,

bez dotazu, kto on, čo hľadá,

na lono to, hľa, v objem sladký

ramenom láskyplnej matky

pritúliac verne človeka...

Len okamih tam pobudnutia:

už mŕtvie bôľ, už slabnú putá,

zrak čistí sa, tlak voľneje,

i oživujú nádeje;

len jeden pokyn, zášum lesný,

len jeden horskej riavy skok:

a duša už sa ladí k piesni,

tkne sa jej bičík prečudesný —

a srdce hupká vozvysok;

len jedno orla skolotanie,

len jeden švihot sokola,

prez horu mužné zahvízdanie,

na holiach jeden záblesk vatry:

a nás už chváce povoľa,

duch už sa zažal, už sa jatrí,

plamenným krídlom šibe hor’,

jak v nebo naspäť meteor;

len chvíľka, ako vzdušný vlas

čo preletí nám ponad hlavu —

a už ju máme, myseľ hravú:

zmladenej duše prez dúbravu

tak strie sa, ako dúhy pás...

... Z tej duše pozdravujem vás!

I

Jak hniezdo v tesnu parutí

v úkryte košatého krovia:

v hôr neprehľadnom zákutí

chalupa čuší hájnikova.

Tak bezpečne si stáva tu,

bez prepychu, bez závratu,

uprostred okrúhleho lázku,

rozvitom jak by na obrázku:

istejšie, pyšný nežli hrad,

čo predkov neslýchaná sila

do výše — by ho nedostať —

však v strachu, že by podkopali —

i tam na samorostlý sklad,

na tvrdé temä žulo-skaly

z balvanov skalných postavila,

skiaď večne pozoruje, číha

— pod sebou majúc šíry kraj,

kút každý jeho, záhyb, taj —

na postup snažieb, udalostí,

na príchod dobrých i zlých hostí,

jak a čo veští kraja kniha...

A obadal-li zlovesť v diali,

mrak pochybný že blíž sa valí,

že čos’ sa jak lesk zbroje mihá,

jak vzbury, války skiaďsi hluk —

hneď tisíc hotových má rúk:

tie dvíhajú už vzletné mosty,

kým v strmé hradu temeno

tie zas tam prápor sadia rudý

i ohne vatria v náhlivosti

na pokyn kraju, v popud ľudí;

tie, by i v diali vzrušeno —

na vežiach v spechu búrlivom

o zvony tlčú kladivom;

tu opasujú v broň a meč,

tam v ústa titlú suriem reč;

tie zo sklepov zas smrť a skazu

o závod vlečú k otvorom,

tie odpínajú na reťazu

hradových šelmí toporom,

tie... každá činí, každá stihne —

až všetko v odpor zriadeno,

obrana tak je pripravená,

že na prvý znak povelenia

na valoch, u brán, všade zrazu

hrad — horu zbrojných ramien zdvihne,

a každé jeho rameno

na úder, k paľbe vzťaženo

čnie, pokým vraha dočaká,

až kŕdeľ dôjde čiernych zrád...

Chalupa — tá sa neľaká

nič takého. Bo nezastala

si vyzývavo na štít brala,

nadutá vzdorom krutovlád,

nuž nemá príčiny sa báť,

že mam ju zvráti, podtne pád.

Zem sama je, jej nízky kút,

no ale pevná zeme hruď,

kam údy svoje poskladala.

A zem? — Ó, tá je verná, stála,

tá nejde spod nej ubehnúť!

A potom: tichá, skromná schrana,

do diaľnych zahrabaná hôr,

necíti k sláve povolania,

nie vôle revniť, sily v spor;

z tých úzkych svojich oblokov

nestrká vo svet bučné hlavy

kdejakých spupných nárokov,

nie hrvoľ zdutý, dravčí zor;

nevedie ošemetnej vravy —

v myšlienkach, túžbach, v hlase, slovu

tá výška zavše, čo jej krovu,

cit prostý, krotučké v nej mravy,

bez kalných sveta prítokov...

Po bleskoch veru nebaží,

svit ranný dosť ju oblaží;

slniečko bielej na podstene:

jej celé žitia pozlátenie,

a luny v okno padlá lúč —

tá k pokladom: ku mieru kľúč.

Pri beláskach a kúsku chleba

nežiada viacej — naskrz dosť —,

len krúžok blankytného neba,

tak jak ho nečujnými tesy,

by zrak mal kade k bohu dôjsť,

ponad ňu vykrojili lesy.

Veď preto ustúpila z cesty,

po ktorej búrou ženie svet,

že vyhnúť mu ni stihu niet;

hej, skromnosť i tu dosť sa vmiesti,

a bezpeč je, kde spokojnosť...

(Nuž nesypte smeť potupy

na skromné naše chalupy;

sú, pravda, hniezda, iba hniezda

z kostonkov, uschlých letorostov:

no vzácne detvou svojou prostou —

nad nimi klenbou samá hviezda;

nechajte byt ich voľným bytím,

ať žijú vlastným, rýdzim žitím!)

No ináč tiež je uistená

tam chalupa, má zruby tiež.

V úzadí: vrchu strmá vež,

časť nezborného ohradenia.

On chráni drsným pred severom,

jak obrovský by vztýčil štít;

i ženú nehody tým smerom,

však musejú sa odraziť.

On ako vojak na stráži,

čo k zemi primrel nepohnute;

dosť všeličo ho podráži,

no svaly predsa v pokoj skuté.

Tvár tuho, hrubo zbrázdená:

hja, tvrdú službu znamená;

a mnohý šrám sa černie v čele:

zas stopy zhubnej od ocele.

Tam stojí strážou od počiatku,

zbraň nikdy neschodí mu z pliec:

to ona, šišak, chocholec —

čo stupňovanom pri poriadku

vše na ňom zligoce sa, skmitá

podvečer ako k dňu keď svitá,

a v noci jasný nebom bod

tiež jeho jagotavý hrot...

Tak stojí strážou do merava,

zrak v jedno miesto upretý:

Na chalupu, či ozaj pláva

si ešte tam, čo labuť biela,

bezpečne v temnom smrečín mori?

Či ticho hrajú vlny hory?

Či za labuťou vzápätí

loď tajná zradu nevysiela?

A obadal-li zo strážnice,

že čos’ sa kol chalupy kutí:

priam skaboní sa jeho líce,

pŕs šírych postriebrená broň

sa zdme, zrak mrkne na pohon —

i strhne sa, a jako ľúty

popadne z pleca desnú zbraň

vo svoju starú, chrabrú dlaň

a už naň mieri, už naň cieli —

vtom durk! — i sype, mece strely,

jak ohnivý by pršal dážď.

A aby ešte preľstil zášť,

čo spásu hľadá na úteku:

prez more smrečín v ťažkom vleku

rozprestrie oblak, svoj to plášť...

Navôkol zase bujné lesy:

smrek, jedľa, sosna v družnej zmesi,

opreté husto bok o bok,

tak dvíhajúc sa vozvysok

pretekom ku nebeskej báni,

ich úber války nestrhaný...

Sú ako prsteň, kruho-stena,

kam chalupa je uzavrená,

múr preširoký, pavéza

pevnejšia nežli z železa,

tvŕdz tvrdšia z púhych než by skál:

bo hradbou ony, ony val,

zábradlia, stĺpy, bašty, zruby,

čo neporúcha, nepohubí

hocktorý zápas, ledaký

boj nevyvráti svojím vztekom,

čas nezavalí v priekopu,

a ktoré — pravé zázraky —

čím diaľ, tým väčšmi tuhnú vekom,

a ako čierne oblaky

odkiaľsi spoza obzoru —

tak vzchodia, rastú šírym vlekom

vždy vyšej nebies ku stropu.

Tie otáčajú chalupu

a bdením svojho pozoru

vždy sviežim neustále strežú...

I ježe-li sa niekdy stane,

že vrchu nebotyčnú vežu

vrah-víchor obehol a v bráne

horského zručal zástupu

od zlosti vztekle, nafúkane,

a v strmom, ťažkom postupu,

na černohrivom búro-vranci

tu ťarbavo, tam v bujnom tanci,

v podskoku samý po vrchovec

čo divý, pomätený lovec

— blesk a hrom zbrojou u boku —

sa zabral lesom poľovať,

štvať, márniť všetko, čo v ňom žije:

tu celá vôkol horovať,

jak obrov ríša odokliata,

hne z miest sa razom, rušia, chváta

na odpor, na zmar útoku,

rekovné šumiac harmónie;

smrek, jedľa, sosna jak by vlny

vo večnom vzraste, prítoku

sa rozkolíšu, a keď plný

už nimi jäz, až k prelevu

keď zježili a zdvihli šije:

hať sama zachce úlevu,

rozstúpi sa čo velevráta — —

a vlny lesa švistia, plynú

víťazne, víchru k potupe,

naprosto k slabej chalupe,

zo všetkých strán ju obstúpä

a vo chvoj takoj pozavinú...

Vrah-víchor môž’ už potom metať

z tetivy kuše, z pušky tlamy

šíp rudý, biele behanice,

brok, gule a prach chumelice,

môž’ jak chce trepať peruťami,

môž’ škubať spárom lačných supov:

to všetko márne pokusy;

čo zhrčil v krov sa nad chalupou,

hôr uzol neľzä porozpletať!

Ba celá víchra svevoľa

— čo v chate smelo plápolá —

ni svetielka ver’ nezdusí.

To skúsiv, v hanbe pod chvoj šupol — —

Jak hniezdo v skrytu parutí:

tak chalupa v hôr zákutí

uprostred zeleného lázku,

rozvitom sťa by na obrázku.

Kút ozaj skromný, ale milý...

Veď neveľmi sa grámorili,

po smrti starca hájnika

keď oprave ho podrobili.

Kde inde starosť všeliká,

tu — v žiadnej neoctli sa núdzi:

les klady mal už naporúdzi,

tie navalili, pokresali

hrbolce kde-tu tešlicami,

zdĺž odmerali kročajami,

vtom zápory a hever vzali,

obratne pritkli ku uhlom

a zakrútili, podvážili —

zvrt jeden-dva, i sfrungal dom,

jak koho zrazu podronili —

a keď už visel na šibeni,

vykopli spráchnivelé steny,

hneď brvná, klady dopratali

a šmykli novým podvalom —

ni raz si nepopľujúc dlane,

ni nezakľajúc, by ho hrom — —

Dom tupým praskom sadol na ne,

na brvná totiž. Keď už stál

na mieste pevne, bez kyvotu:

hoj, čo tam zvučných zrazu chvál

ho potkalo! A bez chichotu —

ten to, ten onô povedal —

napríklad: na tom piedestále

vraj tak si sedí jak na skale,

krt veraže ho nepodryje;

ni žiaden príval nepodmyje;

bezmála vraj tak vyzerá,

jak z vaječnej by zo škrupiny;

bezpečne môž’ vraj do dediny,

ba čoby — zrovna do mesta!

Len tomu nie, kto preberá —

lež všetkým ni boh nevyhovie!

Tak jeden-druhý staviteľ,

až všetci v tom sa zhodli slove,

že nech si hockto, čo chce, povie,

bársaký pravdy rušiteľ:

ten starý hájnik starobu

i chalupy vzal do hrobu,

tak ver’! Kto ináč mieni, súdi,

nech odpustí, lež zrejme blúdi —

obnažil vlastnú chudobu,

ver’ potu práce ešte nepil,

ni hniezda nikdy neulepil,

je turoň — mamľas, ochlasta...!

A potom, ak dač ešte chybí

— a ľudské dielo kde bez chyby? —

keď les tu, chvoj v ňom, mäkký moch

i hojnosť pružnej rašeliny,

hafirčia, páper feračiny:

jak vták-samička v jarných dňoch

doplní snadno nevesta,

nech má len rezkosť horskej ryby.

— Tesárom teda dosť sa zdalo,

že vteružili podstavec,

ostatné to vraj gazdu vec,

nech pláce, lepí, ondie šaľo —

tak dudrali. No nakoniec,

či chceli, či nie, preds’ sa stalo

— jak? čo po tom? — že staré jedly

odľava chaty povalili,

hej, povalili rukou zlobnou,

na biele dosky popílili,

a chalupu, sťa zásterou,

povláčkou opásali zdobnou.

Keď i tá bola hotová,

tu potom si len ešte viedli,

jak nedostižní majstrovia

s najvyššou sebadôverou;

tvrdili a sa zadušali:

že kresaná je jak zo skaly,

vraj i sto chlapov že by zvládla —

s tým hneď aj riadkom vyšli na ňu,

na próbu všetci podupkali,

a nájduc, že je dokonalá,

že nekývla sa pri tanci,

sťa roztopašní šarvanci

vraz chytili sa operadla,

a v horskú zatúkajúc stranu:

„Hohó! hop, chlapci! tuľalala!“

dol’ krepkým hupkom poskákali;

zem ťažko zdunela a stuhla —

širákmi tisina sa uhla...

— I okná obrúbili mriežkou,

štít zase cifrovanou strieškou,

a v stredok štítnej polohy

pribili zrutné parohy.

Konečne k dverám dali schody,

šesť schodkov z dosák jedľových

jak papier bielych, po ktorých

priam z pažitného zo dvora

tak hybko v pitvorec sa vchodí,

tak ľahko v stínoch polahody

nakloneného javora...

Napravo záhradôčka malá,

čo treba, aby dochovala —

No bárs je malá, pri tom všetkom,

či dvierkami, či prez plot letkom

i kvetinám dnu voľno vnísť:

toť tam noc čaká fiala,

noc, aby vôňou dýchala —

tu jozefček — tam rozmajrín

(ten pospolitej lásky syn)

sa vánkom milo kyvotá —

stred hriadky cyprus pobratim

zas kudlí sa jak chvoje dym —

po krajoch opäť klincov chvist —

tam v kúte božedrievä zase

si drieme, nechtík tuto v jase —

tam panimáriový list —

a iná kvietkov prostota.

Za plôtkom horská riava hučí,

jak z kotla čo by do kotliny

ju prelieval — až zmĺkne v bučí,

obstatá býlím lopušiny.

Čo zvisla plotom, na povoji

jej fŕskot sa to skvie a rojí.

Len ona, ten jej hron a šum,

keď z podmôľ van ho vychytil,

čo preruší vše, prerazí

velebnú tichosť lesných dúm,

jak rinkotanie reťazi —

reťazi, čo však neväzí,

neputná nohy, ani um,

nezviera v svoj kruh ducha, ktorý

sem orlom vletel medzi hory,

by slobodou sa nasýtil,

a duchom že je, pocítil...

Len ona, často čo sa vmieša

vo švihotavý halúz zun,

keď vánkov prsty hravo spešia

náladou ihličových strún —

len ona, čo sa v súzvuk tiesni,

jak drsný, temný barytón,

ku vzletnej penkava keď piesni

najvyšší narazila tón,

keď kolotavá kvíčala,

tá lesa trúchla píšťala,

zapískla tiahlo ponad stráne,

v haluziach zvrelo hrkútanie

jak sprievodom, sťa rujné dudy —

v to hlasný zvonkot hrdlice

sa ozval, v kúre živice

jak v chráme spiež, čo k vzdychu budí,

či švehol zjasal poľnice —,

keď havran roztúžil sa v chválach,

na grúni splašiac srniek zhon,

a drozd, jak na poľane valach

na prste, zhvízdal napokon...

keď... Ináč — ticho: naslúchanie

jak v celom lesnom okrese,

kyv bezhlučný a kolimbanie;

len z holí prudké vetrov vanie

ak ponad les vše prinesie

so zvesťou zavždy dažďo-sľubnou

tu zvoncov kvil, zas tlkot bubnov —

len vtedy tiež čo vzruch sa stane,

ak totiž poozvú sa jare,

keď statky ženú na košiare,

a vtedy čo sa zvíri znovu,

keď, avšak zriedka, prídu k lovu —

ináčej tichosť, naslúchanie...

Jak v hniezde v skrytu parutí:

tak iste, pokojne tu scela.

Niet pohnutí, niet napnutí —

tu hluku sveta odumrela

naprosto myseľ človeka;

niet vášne, ktorá dopeká

a iskry zloby kreše z čela,

niet citu, ktorý srdce kruší

sťa krehký kameň v nič a v nič,

neznámy zisku pohonič —

niet ostňa, ktorý pára v duši — —

Z doliny úzka ciestka len

čo vedie krivolako k chate:

priúzka, aby vtrielil plen,

jak zvyknul, spupne, prerohate,

širokým, drzým pochodom;

a tajná, klenbou hustej smreči

nadobro skrytá, privalená,

bez svetla, ukazadla, mena —

a poneváč sa hadí, prieči

— i sama jaksi sa len krade,

jak keby bola v nebezpečí —

viac podobá sa podvodom

než pravde, že by viedla tade:

je cestou, ale — poblúdenia.

Nuž možno-li sem pristúpiť?!

Možno-li sem sa dostať zrade

a kút ten blaha olúpiť? —

Kde pokoj sám je zavrelý,

sám v svojej ticho sedá rade,

nič neuzavrel ku závade;

kde dvorcom čudies deväťsíl

a v krov sa netresk privesil;

kde hory svoj stín rozstreli,

vchod húšťou svojou zapratali —

v ten svet tak utiahnutý, malý

zhúb príval vrútiť — možné-li...?

— Ach, zloba dvere nájde všade!

Table of Contents

Title Page

Pôvodná publikácia

Pozdrav

I