Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Grófka Mária Betlenová (ukážka)

Gustáv Reuss

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Peter Kašper, Daniela Kubíková, Nina Dvorská, Silvia Harcsová, Dorota Feketeová, Ľubica Hricová, Renáta Klimová, Martina Jaroščáková, Petra Pohrebovičová, Jozef Rácz, Miriama Mládková, Michal Garaj

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0540-2

Pôvodná publikácia

Gustáv Reuss. Muránska Venuša. Tatran. Bratislava 1982. 240 s. Bedřich Heckel textologicky upravil a napísal doslov, edičnú poznámku a vysvetlivky. Estera. Šulcová, zodpovedná redaktorka. Elena Chudíková korigovala. Alica Wursterová korigovala. Jana Prikrylová, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Román Grófka Mária Betlenová sa zapodieva jedným, z najdramatickejších období, z polovice 17. storočia — wesselényiovským povstaním, s ústredným miestom deja hradom Muráňom a hlavnými postavami Máriou, rodenou Széchyovou, vydatou Bethlenovou, a jej tretím manželom grófom Františkom Wesselényim z Hadadu. Na Slovensku niet vari hradu, ktorý by tak upútal pozornosť spisovateľov a vedcov ako Muránsky zámok. Za jeho múrmi sa snovali udalosti a deje, ovplyvňujúce politickú situáciu vo vtedajšom Uhorsku a v celej habsburskej ríši.

Po Gyöngyösim, dvorskom básnikovi Františka Wesselényiho a jeho manželky, ktorý nám zanechal veršované rozprávanie o Muránskej Venuši, a francúzskom diplomatovi kráľa Ľudovíta XIV. Jeanovi de Laboreurovi, sieurovi Bleranval, ktorý vo svojej správe o ceste do Poľska uchoval príbeh o Muránskom hrade, ako mu ho vyrozprával sám jeho pôvodca Wesselényi, udalosťami okolo Muránskeho zámku sa zaoberal pokračovateľ kronikára Istvánfyho (1538 — 1615) v knihe: Historiae regni Hungariae ab Istvanfi scriptae Continuatio (Pokračovanie histórie kráľovstva uhorského napísanej od Istvanfiho, Trnava 1737) jezuita Fraňo Kazy (1695 až 1760), ktorý podobne ako Gyöngösi ozdobil Wesselényiho aureolou hrdinstva. Z Gyöngyösiho a Kazyho diela čerpali potom ďalší spisovatelia a vedci, ktorým učarila romantickosť udalostí na Muránskom hrade.

Hoci Štefan Gyöngyösi (1629 — 1704) patril medzi humanistických básnikov, ktorí sa zaliečali svojim chlebodarcom, je literátom, ktorému možno dôverovať. Jeho knihu Márssal társálkodó murányi Vénus možno považovať za základný prameň k udalostiam vzťahujúcim sa k hradu Muráň za čias Františka Wesselényiho a jeho manželky Márie, ak z nej odstránime balast, navešaný naň ako daň autora svojim pánom.

Gyöngyösi ako dôverník rodiny a palatínov tajomník bol zasvätený do všetkých podujatí, ktoré jeho pán podnikal, ako skúsený právnik rozumel dobre politickým otázkam doby, na všetkých udalostiach a dejoch, o ktorých rozpráva, osobne sa zúčastnil alebo bol o nich dobre informovaný. Rozsiahla báseň o Muránskej Venuši, ako nazval svoju paniu, vznikla v Štubnianskych Tepliciach, kam Gyöngyösi častejšie dochádzal so svojím pánom na liečenie, keď sa roku 1660 stal Wesselényiho komorníkom a predtým, roku 1653, župným sudcom gemerským. Jeho básnická poetika spočíva na antike a humanizme, a tak v jeho veršoch ožívajú postavy rímskej mytológie. Wesselényi vystupuje ako Mars, Mária je Venušou, ktorú zasiahli Cupidove strely.

Tematicky sa Gyöngyösiho básnické dielo, kladne hodnotené maďarským básnikom Jánosom Aranyom (1817 — 1882), zameriava na príležitostné udalosti a príhody. Nevyniká síce vybrúsenou veršovou technikou, zato jeho lyrické opisy sú výstižné a očarujúce, hoci ani tu sa nevyhol drsnému realizmu a erotickým motívom.

Plný názov jeho knihy v slovenčine znie: Muránska Venuša a jej láska k Marsovi, alebo spomienka na to, ako vysokourodzený gróf František Wesselényi z Hadadu, palatín kráľovstva uhorského, toho času hlavný veliteľ hradu Fiľakova, v tajnom dohovore na uzavretie manželstva s vysokourodzenou a vznešenou grófkou Máriou z Rimavskej Seči podivuhodným spôsobom dobyl chýrečný Muránsky hrad. Prvé vydanie knihy, z ktorého ostali iba tri výtlačky, vyšlo v Košiciach roku 1664 a obsahuje opis dobrodružného zaujatia Muránskeho hradu a Wesselényiho sobáš s Máriou.

Dej Gyöngyösiho knihy sústreďuje sa okolo Wesselényiho podujatia zaujať Muránsky hrad a získať ho pre cisársku stranu. Manželka Juraja Széchyho, Mária de Homonnai (z Humenného) testamentárne prikázala, že hrad sa nesmie dostať do kráľovských rúk. Palatín Mikuláš Eszterházy poveril Wesselényiho, aby sa pokúsil o to, čo sa zdalo nemožné. Fiľakovský kapitán písomne žiadal Máriu o stretnutie. To sa aj uskutočnilo a vtedy dojednali aj podrobnosti celého podujatia. Aj keď s ťažkosťami, ale všetko sa splnilo.

Podobným spôsobom spracoval muránsku tému na dvadsiatich stránkach svojej pomerne neznámej knihy francúzsky diplomat Jean de Laboreur, sieur Bleranval: Relation du voyage de la Royne de Pologne etc. (Správa o ceste poľskej kráľovnej atď.), vydanej v Paríži roku 1647. Jednu kapitolu svojej knihy, nadpísanú Histoire des Amours du Comte et de la Comtesse Vesselényi (História lásky grófa a grófky Wesselényiovcov), venuje autor dobytiu Muránskeho hradu.

Vierohodné svedectvo o wesselényiovskom sprisahaní nám zanechal súčasník týchto udalostí Ján Bethlen (1613 — 1678), ktorý všetky udalosti starostlivo zaznačil. Jeho svedectvo vydal knižne maďarský historik F. J. Horányi (1736 — 1809) v diele Joannis Com. Bethlen Historia rerum transilvanorum libri IV. (Viedeň, 1782 — 1783). Bethlenova kniha je o to cennejšia, lebo všetky dokumenty Gemerskej stolice vzťahujúce sa na sprisahanie sa stratili, alebo boli azda zámerne zničené. Autor svedčí, že Mária Széchyová vydala Muránsky hrad na sľub, že budú s ňou čestne zaobchádzať, no potom sa dostala do väzenia.

Ani o jednej majiteľke hradu nemáme toľko literatúry ako o Márii Széchyovej, ktorá vydala Muránsky hrad jednak z osobných dôvodov, jednak z náklonnosti k mužovi svojho srdca. Mukačevský hrad mal svoju Elenu Zrínsku, ktorá po mnoho mesiacov odolávala útokom cisárskeho vojska, Čachtice svoju vrahyňu dievčat Alžbetu Báthoryovú, Levoča svoju bielu paniu, ale na Muráni vládla jedna z najkrajších žien Uhorska — Mária Széchyová.

Zachovalo sa nám veľa literatúry, odbornej aj zábavnej, zaoberajúcej sa Máriou Széchyovou a jej dobou, zväčša v maďarčine. No máloktorý prameň sa pridržiava verne skutočnosti; je v nich veľa nepresností a chýb, najmä o mieste, spôsobe a dátume úmrtia Františka Wesselényiho a o okolnostiach dobývania Muránskeho hradu a jeho obrany Máriou.

Zo staršej slovenskej literatúry máme menšie štúdie a prozaické diela prinášajúce historické fakty, niekedy aj s nesprávnymi údajmi, súvisiacimi najmä s posledným obdobím panovania Františka Wesselényiho a zaujatím hradu cisárskym vojskom. Chyby vyplývali ani nie tak z prameňov, z ktorých autori čerpali, ako z úsilia opísať aj tak dosť dramatický život hlavných hrdinov ešte dramatickejšie, zaujímavejšie a napínavejšie.

Z nich najobjektívnejšie správy o zaujatí Muránskeho hradu a jeho vydaní kniežaťu Karolovi Lotrinskému podáva Ladislav Bartholomeides (1754 — 1825) v knihe Notitia historico-geographico-statistica comitatus Gömöriensis (1806 — 1808). Vo svojom rukopisnom diele o histórii Hroncov, uloženom v Literárnom archíve Matice slovenskej v Martine, udalosti okolo Márie Széchyovej opísal zberateľ slovenských starožitností Samuel Reuss (1783 — 1852). Rukopis iste poznal a z neho čerpal Samo Tomášik, aj Samuelov syn Gustáv Reuss, lebo obidvaja tvrdia to isté, čo nachádzame v diele Samuela Reussa o histórii Hroncov, totiž že po Wesselényiho smrti sa Mária dva roky bránila na Muráni a vzdala sa iba na cisárov list. Týmito udalosťami sa zaoberal aj Jozef Maliak (1854 — 1934), ktorého rukopisná pozostalosť je uložená v LAMS v Martine.

Čarom histórie hradu a romantizmom doby sa dali ovplyvniť obaja bratia Tomášikovci: Ján Pavel Tomášek (1802 — 1887) v knihe Paměti jelšavské a muránské (1829) a Samo Tomášik (1813 — 1887) v Pamätnostiach gemersko-malohontských (1872) a v Pamätihodnostiach Muránskeho zámku (1974), v pôvodnom nemeckom znení ako Denkwürdigkeiten des Muranyer Schlosses (1882). Obaja spisovatelia predstavujú Máriu Széchyovú ako ozajstnú hrdinku, ktorá srdnato bráni dedičstvo po rodičoch. Vzťah Márie a Wesselényiho Tomášik zobrazuje v romantickom rúchu a z Márie vytvára vzor uhorskej vlastenky, ktorá odmieta výzvu, cisárskych veliteľov, aby sa vzdala, a bráni hrad dva roky.

Beletristickou formou opísal Tomášik deje na Muránskom hrade aj v historických poviedkach: Vešelínovo dobytie Muráňa (Národný kalendár, 1867) a Odboj Vešelínov (Orol, 1970), sčasti aj v knihe: Sečovci, veľmoži gemerskí (Sokol, 1865).

Jozef Bahéry preložil z maďarského originálu do slovenčiny (s viacerými chybami) knihu Jozefa Droppu pod názvom Dejiny hradu Muráň (1905). Autor nerozlišuje povesť od skutočnosti, no v zhode so skutočnosťou uznáva, že Mária Széchyová odovzdala hrad do rúk cisárskeho veliteľa a po prepustení z väzenia v Bratislave a vo Viedni zomrela v Kőszegu. V knihe sú pekné obrazy hradu a jeho hlavných hrdinov, najmä dva obrazy Márie Széchyovej. Na jednom je zobrazená ako žena v zrelom veku, oblečená do panciera, so šišakom na hlave, s jej vlastnoručným podpisom (s. 78), na druhom ako útla slečna z mladých rokov, v skvostnom odeve (s. 89). Je tam aj portrét Františka Wesselényiho v staršom veku, s jeho podpisom „Comes F. Wesseleny“ (s. 83).

Objektívny obraz Márie Széchyovej a doby, v ktorej žila, podáva maďarský publicista a románopisec, obratný analytik spoločenského a sociálneho života vo feudálnom Uhorsku Ignác Acsády (1845 — 1906) vo svojej knihe: Magyar történelmi életrajzok (Maďarské historické životopisy, Budapešť, 1885). Autor čerpá z korešpondencie a autentických dokumentov, údaje presne dokladá prameňmi. Spisovateľ opisuje dobu a politickú situáciu za stavovských povstaní v Uhorsku a podáva podrobnú charakteristiku postáv, najmä výstižný obraz Márie Széchyovej. Acsádyho kniha je zatiaľ najpresnejším prameňom pre získanie pravdivého obrazu Márie Széchyovej. Autor odstránil všetky nepresnosti a chyby, navŕšené na tieto udalosti, od prvých záznamov v 17. storočí až po romantické 19. storočie. Kniha je o to cennejšia, že viaceré pramene, vzťahujúce sa na tieto udalosti, sú dnes už nedostupné.

Z Acsádyho čerpá údaje pre svoj román Lásky Žofie Bosniakovej (Bratislava, 1971) Jožo Nižnánsky (1903 — 1978), ktorý udalosti okolo vzťahu Wesselényi — Mária obratne dramatizuje a využíva najmä nejasnosti okolo druhého manželstva grófky Márie so sathmárskym statkárom Štefanom Kunom. Z ekonomickej záležitosti, keď sa Mária po smrti svojho prvého manžela Štefana Bethlena vydala za Kuna (v novembri 1634), vytvoril romantické dobrodružstvo o vydaji z nenaplnenej lásky Márie k Františkovi Wesselényimu, vernému manželovi Žofie Bošňákovej, panej na Strečnianskom hrade. Nižnánsky kladie dôraz na dobrodružnú stránku problému.

Téma Mária — Wesselényi sa stala vďačným námetom všetkých žánrov, od vedeckého spracovania problému až po beletristickú a dramatickú, ba i veršovanú formu. V obšírnej balade ospievali tieto udalosti Michal Godra (1801 — 1874) a majster slovenského verša Samo Chalupka (1812 — 1883) vo svojej vlasteneckej básni Muráň (1863), v ktorej oslovuje Máriu ako Marienku. Príbeh o zaujatí Muránskeho hradu zdramatizovali pod spoločným názvom Karol Kisfaludy (1788 — 1830) v maďarskej dráme Széchi Mária (1820) a Samo Ormis (1822 — 1875) v slovenskej činohre o dvoch dejstvách: Mária Séči (Slovenské pohľady, 1914 a Sborník Matice slovenskej V, 1927, s. 72). Ormisa (ako aj iných slovenských umelcov) zaujal ten istý dobrodružný motív a čerpal z tých istých prameňov ako Gustáv Reuss a Samo Tomášik. Samotná dráma je technicky náročným dielom, takmer každý výstup sa odohráva na inom mieste.

Marxistická historiografia sa k udalostiam uhorských stavovských povstaní v 17. storočí obracia až v posledných rokoch. Peter Ratkoš v štúdii: Problematika protihabsburských stavovských povstaní v 17. a začiatkom 18. storočia (Naša veda IV, 1957, s. 370) vysvetľuje stavovské povstania, označované ako „boj za národnú slobodu“, ako zápas výsadnej šľachtickej triedy, na ktorom sa masy ľudu nezúčastňovali, keď sa presvedčili, že povstanie je len zápasom uhorských pánov s „nemeckými“ pánmi. Podobne charakterizujú ich ako štrnganie šabličkami sebeckej šľachty, ktorá sledovala iba svoje vlastné majetkové a rodové záujmy a na avantúry ktorej doplácal najviac chudobný ľud, Dejiny (Bratislava, 1871) a dielo Dejiny Slovenska — slovom a obrazom I. (Bratislava, 1973, Ján Tibenský).

Gustáv Reuss svoj román o Márii Széchyovej napísal v češtine, resp. slovakizovanej češtine, ktorá bola v päťdesiatych rokoch, keď spisovateľ svoje prózy písal, oficiálnym spisovným jazykom Slovákov, fixovaným vládnymi Slovenskými novinami.

Aj druhá próza našej knihy Obraz zo Zdychavy je písaná po česky. Je to rozprávanie zo života dedinského ľudu spod Kohúta, ojedinelý pohľad na život ľudu v slovenskej literatúre.

Po etnografických prácach Jána Čaploviča (1780 — 1847) je Gustáv Reuss ďalším slovenským spisovateľom, ktorý sa zaoberal štúdiom života ľudu. No kým Čaplovič si na to vyvolil vedecký opis, Reuss využil svoj spisovateľský talent a nazbieraný materiál zaodel do formy národopisnej črty a či obrázka.

*

Vynorila sa otázka, v akej podobe predložiť Reussovo dielo verejnosti. Reussovu poslovenčenú češtinu bolo treba pretlmočiť do súčasného slovenského jazyka, české formy a tvary zaodieť do adekvátneho rúcha slovenského jazyka, dodržať syntaktickú štruktúru textu, ponechať tie slovenské výrazy a väzby, ktoré autor v texte hojne používa. V záujme čitateľnosti sme museli na niektorých miestach vypustiť zbytočnú vetu alebo neobratnú formuláciu a nahradiť ju vhodnejšou alebo podobnou formou slovenskou.

Pri definitívnej úprave textu sme v záujme stručnosti pôvodné dlhé názvy oboch próz skrátili. V texte próz sme písanie mien ponechali tak, ako ich uvádza Gustáv Reuss vo svojom pôvodnom rukopise.

B. H.

Labanec a Kuruc

Udialo sa to 21. augusta 16.. v čase večernom, keď posledné lúče slnka zapadli za Kliaky a ich ligot, odrážajúci sa od Stožiek a Fabovej hole, ožiaril obzor Muránskej doliny.

Tento kraj obkolesujú reťaze vrchov a hôľ, na všetky strany rozložené a navzájom sa pretínajúce. Tu sa vypínajú takmer až do neba kolmé skaliny, tu ihličnatá hora, tam zas vrchy od úpätia zarastené bučinou. V lesoch divá zver; ostrovidy, vlky a medvede kántria valaské stáda a ľudí. Zo Šarkanice staré šarkany s mladými na Geridovú a aj za ňu na Kráľovu skalu na pašu vychádzajú.

Ešte dnes sú tu svedectvá o bojoch duchov, ježibáb a vlkolakov a bohzná ešte akých černobogov. Na muránskych vrchoch podnes ostali po nich velikánske priepadliská a jamy; protivníci sa pasovali a jeden druhého tak silno tresol, až sa zem na mnoho siah do hĺbky prepadla. Takto povstali jaminy Gundelová, Postav a ešte veľa iných. A keď ježibaba, túžiaca po upečených žabách, udrela prútom o zem, rozliali sa plesám podobné jazerá, z ktorých vytekajú silné pramene vody, súce na poháňanie mlynských kolies. V doline Rzavá sa usadil vlkolak, donášajúci zimu, a zanechal na samom spodku doliny veľa jutár[1] široký priestor, pokrytý ľadom a aj v lete sálajúci chladom.

Takéto a podobné prírodné javy opradené starými pohanskými poverami sa nachádzajú v týchto divých končinách.

Keď po západe slnka nadišla ostrá a všetky údy premkýnajúca zima a na belasej oblohe sa zaligotali prvé hviezdy, spúšťal sa dolu Vohanom z muránskych vrchov do doliny ozbrojený muž mocného vzrastu. Spod vybíjaného širáka iskrili živé oči, do vlasov, spletených do vrkočov, mu pofukoval nezbedný vietor. Spoza opaska trochu vyčnieval valaský nôž a dve pištole. Na jednom pleci viselo cedidlo,[2] na druhom sa knísala dlhá puška.

Ponáhľajúci sa labanec,[3] zvaný Streloš, sa pre ostrosť skál, strmosť Vohana a drobný štrk podchvíľou zgúľal dolu. O dobrú hodinu bol na spodku doliny, na ľavej strane ktorej stojí vysoký Muránsky hrad.

Sadol si na skalu, vyvalenú medzi kamennou suťou, a za širák si založil karpatské zvončeky. Zvedavým okom dlho skúmal strmé bralá hradu, vypínajúce sa nad ním vysoko k oblohe.

Hľadí, pozerá, keď odrazu začuje akýsi vetru podobný šuchot. Obzrel sa — nič, iba husté kroviská navôkol.

„Ej, bisťu svete! Bude to líška, sova a či čo?“

Upokojil sa, ale aj tak podchvíľou krútil hlavou naokolo.

Vtedy sa pred ním zjavil muž, celkom sa mu podobajúci, od päty po hlavu ozbrojený.

Strhol sa, vyskočil.

Prichádzajúci muž ho vzápätí lapil za košeľu, ozdobenú prackou, a začalo sa naťahovanie.

Labanec nepočul nič inšie len:

„Špehúň, špehúň diabolský!“

Streloš sa zvrtol, vytiahol nôž a z celej sily sa oboril na nepriateľa. No ani ten nelenil. Lapil Streloša za zápästie práve vo chvíli, keď mu chcel vraziť nôž medzi rebrá.

Bol to Kádaš, kuruc,[4] prislúchajúci podľa svojich pánov k rákóciovcom.[5] Oblečením aj silou sa podobal svojmu protivníkovi, ale býval na Muráni.

Už predtým Kádaš pozoroval Strelošov zostup, vlastne jeho šmýkanie sa dolu briežkom po štrku. Čakal dobre skrytý za skálím a jednostaj ho sledoval.

Takto si dlhší čas pozerali do očí, škrípali zubmi od zlosti, no oslobodiť sa zo vzájomného objatia nemohli.

„Paromova strela ťa zabila!“ Kádaš sa usiloval vyslobodiť si ruku, pričom z celej sily držal ruku svojho nepriateľa.

„Sto hrmenov!“ zasyčí nahnevaný Streloš.

Keď naťahovanie nemalo konca kraja, obaja ustatí na chvíľku odstúpili, aby načerpali ešte väčšiu silu pre nastávajúci zápas.

„Vzdaj sa, daromná námaha; odhoďme nože a poďme za pasy!“ navrhol zadychčaný Streloš, keď sa dlhšie hore-dolu márne motali.

„Nedbám,“ odpovedal Kádaš a pustil nôž z ruky.

„Teraz ťa mám v hrsti, to som chcel,“ zvolal jachtavo Streloš. „Mojej sile neujdeš!“

Kádaš, nahnevaný úskočnosťou svojho soka, ako blesk sa hodil na Strelošove prsia. Ten sa skrútil chrbtom na štrk a ako bol vystretý na zemi, Kádaš mu mocne tisol ruky. Prázdnu ruku mu pritisol kolenom, z druhej ruky mu mocným trhnutím vyrazil nôž, ktorý Streloš pevne držal.

„Diabol ľstivý!“ zreval Kádaš a dvihnúc ostrý nôž, zacielil mu ním na srdce. „Tak sa môže správať iba labanec.“

„Čakaj, preboha živého! Vypočuj ma,“ volá zúfalým hlasom labanec. „Ja som Streloš.“ Kádaš ho tak tisol, že ledva mohol vysloviť tie slová.

Kádaš sa vystrel ako šíp.

„Akože? Streloš? Si to naozaj ty?“ obzeral si ho v svite vychádzajúceho mesiaca. „Čo tu robíš? Odkiaľ ideš? A čo chceš robiť?“ predkladal mu otázky.

Domordovaný Streloš sa dvíhal hore a keď sa striasol, odvetil:

„Veru som ja Streloš. Ale nemysli si, že by som sa bol poddal, keby som pred sebou nezočil Kádaša. Labanec sa nikdy nepoddá, radšej podstúpi smrť.“

„Kuruc je veľkodušnejší, a preto aj lepší a mocnejší,“ odpovedal Kádaš.

„Bol by som ťa dobil.“

„Bol by som si vedel s tebou rady, držal by som ťa, lebo medzi vašou stranou niet slobodného zväzku. A napokon čo by som mal teraz z tvojej smrti, ak by tebe nezáležalo na živote? Kvôli komu, spytujem sa, kvôli tvojim pánom? Veď vy ste iba nájomníci, no my sme slobodní vojaci,“ vravel hrdo Kádaš.

„Dosť!“ zarazil ho namrzený Streloš, „nechajme bokom naše politické stanovisko a pusťme sa radšej do priateľskej reči.“

Opustili miesto, kde sa stretli, a ponáhľali sa hore, najprv po lúke, korytom potôčika, potom vždy vyššie pomedzi strmé skaliská. Čím vyššie stúpali, tým ozrutnejšie skaly sa dvíhali nad ich hlavami. Na náprotivnej strane sa až po samý hrad rozprestierala hustá bučina.

„Čo ty, človeče, zamýšľaš? Veď ty sa správaš na našom smetisku ako doma! Si labanec a ideš na také miesto, kde sa naša stráž ustavične prechádza.“

„Labanec je ver obozretný a prefíkaný, aj keď kuruci sú odhodlanejší a smelší. Môj rozum premôže všetky brány zmužilosti. Len poď za mnou!“

Kádaš pokrútil hlavou, ale šiel za Strelošom.

Za hustým kríkom lapil Kádaša za ruku a vtiahol ho za sebou do zeme. Dieru, vedúcu do jaskyne, zatisol kameňom.

Na náprotivnej strane na hrade svietili fakle; zanedlho sa rozsvietil celý hrad. To už tí dvaja nevideli, lebo zmizli v jaskyni.

Žofia Bošňáková [6]

Celý deň bola hradná pani Žofia Vešelínová, rodená Bošňáková, na svojom hrade Strečno nepokojná a smutná. Akoby ju voľajaký zlý duch pokúšal, od ktorého sa nemohla nijako oslobodiť. Každú chvíľu vybehla ku kaplnke na vysokej skale nad Váhom a vyzerala von.

„Či nebude koniec môjmu nepokoju? Či mám veriť svojim predstavám? Či ma už tak hlboko opanovali predsudky, ktorým som nikdy neverila?“ Týmito slovami sa upokojovala a dodávala si duševnej sily. „A predsa, ako mi je tesno, ako mi je úzko, ako sa moje srdce búri a ako tlčie, aká pochybnosť, nestálosť a temnosť ducha vo mne! Ale prečo? Prečo?“ spytuje sa. „Veď je to márnenie, daromné márnenie!“ I keď sa usilovala upokojiť, čoraz väčšmi ju premkýnala bolesť.

„Či už nebude konca kraja tvojim myšlienkam, Žofka?“ vravela jej sestra Ľudmila, ticho vstupujúca do izby. „Jednostaj premýšľaš. Naozaj nepochopím, ako môže človeka láska tak opantať, ako ovinula teba láska k Františkovi. Keď nad tebou uvažujem, nenachádzam čo i len jediný dôvod, ktorý by ťa mohol viesť k pochybnostiam. Ver, sestra moja, vo veci nič nie je, ani nemôže byť. To len tvoja veľká citlivosť a podráždené nervy, a zároveň láska k Františkovi, ťa zvádzajú do vytrženia.“

Žofka smutno pokrútila hlavou a neprítomne pozerala ta, kde zapadalo slnko.

„Tak, hľa, zapadne môj duch,“ zakvílila žalostným hlasom hradná pani, „a ja východ svojej lásky na západe darmo čakám.“

„Nechoď tak ďaleko, kým si sa nepresvedčila. To ukáže čas.“

„Ale azda neskoro.“

„Prečo? Veď nemáš nijaké dôkazy,“ utešuje sestru Ľudmila, „z toho, že on je už pol roka v cudzine, nevyplýva…“

„Bože, on sa azda už nikdy nevráti! Tam môj svet,“ zavzlykala Žofia, naplnená nevýslovnou túžbou, a sadla si na lavičku pri kaplnke. Zakryla si tvár ručníkom, spod ktorého skanuli po jej krásnych lícach dve veľké slzy ako diamanty.

„Uvažuj, prosím, o jeho terajšom položení,“ pokračovala Ľudmila. „Mysli na jeho oddanosť a vernosť cisárovi v týchto ťažkých a nešťastných časoch, v ktorých nemôže muž, ako je František, ani na chvíľu odísť. Rákóciovci jednostaj cisárskych bijú a tisnú až k Váhu. Veď včera sme počuli, že nádvorník bitku prehral. Bolo by nezodpovedné, keby nechal cisára Ferdinanda samého za takých okolností, o to väčšmi, že nemá skúsených a statočných veliteľov. Pre svoju vernosť cisárovi nemôže a ani dosiaľ nemohol vyhovieť tvojej žiadosti. To je jasný dôvod, prečo sa nemôžeš naňho ponosovať a trápiť sa.“

„Aká si len dobrá, sestra Ľudmila! Vždy ma len upokojuješ a hladkáš, tvoje dôvody sú nevyčerpateľné a vieš ich aj pekne prednášať. Ale čo z toho? Za celý polrok, čo sa zdržiaval v cudzine, ani raz sa na mňa nespýtal. Zanedbávanie vlastnej ženy, jeho chlad, nevšímavosť a azda aj opovrhovanie mnou, to nevychádza z obapolnej lásky, za tým sa skrýva jedovatý had,“ odpovedala zúfalým hlasom Žofia.

„Všetko môže byť pravda, sestra moja milá. Ale pamätaj, že aj posol, ktorého si poslala, mohol zablúdiť, písmo stratiť a bohzná, akým náhodám a nástrahám byť vystavený. A tak z toho, že si o ňom pol roka chýr nedostala, nevyplýva, že by voči tebe ochladol alebo azda tebou opovrhoval.“

„Ľahko by som tomu verila, keby sa srdce upokojilo. Ale ustavičný nepokoj zmieta všetkými mojimi citmi ako vietor oblokmi. Ach, ťažká je to myšlienka, nemožno ju vysloviť, iba cítiť! Ach, večný bože! Ak môjmu srdcu — ani to nemôžem vypovedať — zostal neverný, tak mi ako to slnko celý svet na večnosť zašiel. Tieto hviezdy nad nami budú mi temne svietiť, Váh môže opačným smerom hore tiecť, nedbám, keď vŕba bude hrozno rodiť, nedbám, ak sa táto skala aj so mnou do priepasti zrúti, aby o mne na svete nikdy, nikdy ani len pamiatka neostala.“

„Upokoj sa, sestra moja, a neroznecuj natoľko svoje city. Vyzeráš, akoby si bola chorá. Nepodliehaj prúdu ťažkostí života, usiluj sa ich zbaviť a utíš svoju dušu. Kamže takou cestou zájdeš? Nechceš azda spretŕhať posledné zväzky, pútajúce ťa k nám a k nemu, možno celkom nevinnému? Neverím, že by teba, ktorá si vždy bola najkrajším zrkadlom ženskosti, neisté a klamné domnienky pripravili o pokoj! Dúfaj a ver! Veď vieš, že čo žije, i zanikne, čo žije, podlieha zmenám. A aj my všetci sme poddaní tomu večitému zákonu. Náš najväčší poklad vo všetkých sveta nezhodách je čisté, nepoškvrnené svedomie!“

Žofia jednostaj vzdychala, po jej krásnych lícach sa slzy cícerkom liali. Sestrine slová hladkali jej ubolenú dušu ako balzam, ťažoba tisla balvanom starostí.

Čas sa pomaly míňal a ony ešte vždy sedeli.

Table of Contents

Title Page

Pôvodná publikácia

Labanec a Kuruc

Žofia Bošňáková [6]