Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Bílý tesák (ukázka)

Jack London

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0576-1

￼

Pôvodná publikácia

Jack London. Bílý Tesák. Knihy dobrých autorů. Praha 1913. 232 s.

Bibliografické poznámky

Jack London: Bílý Tesák

Ve prospěch chudých žákyň Dívčího lycea na Král. Vinohradech

Z angličtiny přeložil H. Jost

Upravil Miloš Klicman

MCMXIII

Knihy dobrých autorů

Praha-Olšany 45

Díl první

Kapitola první. Za potravou

Temný jedlový les chmuřil se po obou stranách zamrzlé řeky. Nedávným větrem byly stromy zbaveny bílého obalu jinovatky, a zdálo se, jako by se opíraly vzájemně o sebe, černé a zlověstné v hasnoucím světle. Ohromné ticho vládlo nad zemí. Země sama byla pustina, bez života, bez pohybu, tak osamělá a chladná, že nálada její nebyla ani náladou smutku. Byl v ní nádech smíchu, ale smíchu hroznějšího, než jakýkoli smutek — smíchu, který byl bezradostný jako úsměv sfingy, smíchu studeného jako mráz a tajícího v sobě chmurnost neomylnosti. Byla to velitelská, nesdělitelná moudrost věčnosti, vysmívající se marnosti života a úsilí života. Byla to Divočina — nezkrocená severská Divočina se zmrzlým srdcem.

Ale život zde byl, uprostřed této země, a vyzývavý. Dolů po zamrzlé řece plahočila se smečka vlčích psů. Jejich ježatá srst byla pokryta jinovatkou. Dech mrzl ve vzduchu, jakmile opustil jejich tlamy, tryskaje v kotoučích páry, a usazoval se na chlupech těl v křišťálech jinovatky. Kožený postroj byl na psech a pruhy kůže pojily je k saním, jež se vlekly vzadu. Saně byly bez obvyklé spodní části. Byly zrobeny ze silné březové kůry a spočívaly celou plochou na sněhu. Přední konec saní byl spirálovitě vzhůru zahnut, aby stlačoval vrstvu kyprého sněhu, který se zvedal před ním jako vlna. Na saních byla dlouhá a úzká bedna bezpečně přivázána. Byly ještě jiné věci na saních — přikrývky, sekera, hrnec na kávu a pánvička; ale nejnápadnější byla dlouhá a úzká bedna, zaujímající nejvíce místa.

V čele psů, na širokých lyžích plahočil se člověk. Za saněmi plahočil se druhý člověk. Na saních v bedně ležel třetí člověk, jehož plahočení bylo již u konce — člověk, jehož Divočina udolala a sklátila, že již se nehýbal a vzdal se zápasu. Nenáleží k přirozenosti Divočiny, by milovala pohyb. Život je pro ni urážkou, neboť život je pohyb, a cílem Divočiny je vždy, by pohyb zničila. Zmrazí vodu, aby jí zabránila prouditi k moři; vypudí mízu ze stromů, že zmrznou až po mohutná srdce; a nejdivěji a nejhrozněji ze všeho Divočina souží a drtí ve své područí člověka — člověka, který je nejneklidnější životem, vždy ve vzpouře proti příkazu, že veškeren pohyb musí posléze dospěti k zániku pohybu.

Ale napřed i vzadu, neohrožení a nezkrotní, plahočili se dva mužové, kteří ještě nebyli mrtví. Těla jejich byla pokryta kožešinami a měkkou, vydělanou koží. Oční řasy, tváře a rty byly tak obaleny křišťály jejich zmrzlého dechu, že obličeje nebyly k rozeznání. To jim dodávalo vzhledu strašidelných masek, hrobníků ve světě duchů při pohřbu nějaké příšery. Ale pod tím vším byli to lidé, vnikající do země opuštěnosti, výsměchu a mlčení, nepatrní dobrodruzi, vydavší se na ohromné dobrodružství, vzpírající se moci světa tak vzdáleného, cizího a bez života, jako propasti prostoru.

Putovali bez řeči, šetříce dechem pro dílo svých těl. Na všech stranách bylo ticho, tlačíc se na ně hmatatelnou přítomností. Působilo na jejich mysli jako mnoho atmosfer hluboké vody působí na potápěče. Drtilo je tíhou nekonečné velikosti a nezměnitelné vůle. Drtilo je do nejtajnějších skrýší jejich vlastních myslí, tlačíc z nich jako šťávu z hroznu všechny falešné vzněty a nadšení a nesprávné sebecenění lidské duše, až si uvědomili, že jsou tvorové koneční a malí, skvrny a prášky pohybující se se slabou vychytralostí a malou moudrostí uprostřed jeviště velikých slepých živlův a sil.

Hodina uplynula, a druhá hodina. Bledé světlo krátkého dne bez slunce počínalo hasnouti, když vzdálený, slabý výkřik zalehl tichým vzduchem. Vyšvihl se do výše rychlým rozmachem, až dosáhl nejvyššího tónu, kde setrval, chvějící se a napjatý, a pak pomalu zanikl. Byl by to mohl býti kvil ztracené duše, kdyby se neozývala v něm chmurná zuřivost a hladová žádostivost. Přední muž obrátil hlavu, až jeho zraky se střetly se zraky zadního muže. A pak kývli na sebe přes podlouhlou bednu.

Druhý výkřik vznesl se, pronikaje ticho ostrostí jehly. Oba muži odhadli místo zvuku. Bylo to vzadu, někde v sněhové prostoře, kterou právě prošli. A třetí a odpovídající výkřik se vznesl, také vzadu a na levo od druhého výkřiku.

„Jdou za námi, Bille,“ pravil muž v čele.

Jeho hlas zněl chraplavě a neskutečně, a promluvil s patrnou námahou.

„Masa je po málu,“ odpověděl jeho druh. „Neviděl jsem již stopy králíka po kolik dnů.“

Na to již nemluvili, ačkoli jejich uši byly bystré pro lovecké výkřiky, jež neustále se ozývaly za nimi.

Když tma začala se skláněti, zabočili se psy do skupiny jedlí na břehu řeky, a položili se táborem. Rakev podle ohně sloužila za sedadlo i stůl. Vlčí psi v chumáči na vzdáleném konci ohně vrčeli a chňapali po sobě, ale nejevili sklonu odběhnouti si do tmy.

„Zdá se mi, Henry, že zůstávají pozoruhodně blízko tábora,“ poznamenal Bill.

Henry, schýlen nad ohněm a umísťuje kávový hrnec s kusem ledu, přikývl.

„Vědí, kde jsou jejich kožichy v bezpečí,“ pravil. „Raději dostávají žrádlo, než aby byli žrádlem. Jsou dosti chytří, psi.“

Bill potřásl hlavou. „Oh, nevím.“

Jeho druh zadíval se naň zvědavě. „To je poprvé, co vás slyším říkati něco o tom, že nejsou chytří.“

„Henry,“ pravil druhý, plnými ústy rozvážně žvýkaje boby, které pojídal, „všiml jste si náhodou, jak psi vyskakovali, když jsem je krmil?“

„Skákali více než obyčejně,“ uznával Henry.

„Kolik psů máme, Henry?“

„Šest.“

„Dobrá, Henry…“ Bill se zarazil na okamžik, aby jeho slova nabyla větší významnosti. „Jak jsem povídal, Henry, máme šest psů. Vyndal jsem šest ryb z pytle. Dal jsem každému psu po rybě, Henry, a nedostalo se mi jedné ryby.“

„Počítal jste špatně.“

„Máme šest psů,“ opakoval druhý pokojně. „Vyndal jsem šest ryb. Jedno Ucho nedostal žádné ryby. Vrátil jsem se pak k pytli a vzal pro něho rybu.“

Henry přestal jísti a díval se přes oheň, počítaje psy.

„Je jich nyní jen šest,“ pravil.

„Viděl jsem, jak ubíhá kterýsi po sněhu,“ oznamoval Bill s chladnou určitostí. „Viděl jsem jich sedm.“

Henry podíval se naň s politováním a pravil: „Budu opravdu rád, až bude tahle cesta odbyta.“

„Co tím myslíte?“ ptal se Bill.

„Myslím, že tenhle náš náklad na vás špatně působí, a že začínáte viděti přeludy.“

„Myslil jsem si to také,“ odpověděl Bill vážně. „A proto, když jsem ho viděl ubíhati sněhem, podíval jsem se do sněhu a viděl jeho stopy. Pak jsem spočítal psy a bylo jich pořád ještě šest. Stopy jsou tady ve sněhu. Chcete se na ně podívati? Ukáži vám je.“

Henry neodpověděl, ale žvýkal mlčky, až po jídle zakončil koflíkem kávy. Otřel si ústa hřbetem ruky a pravil —

„Myslíte tedy, že to byl —“

Dlouhý, naříkavý výkřik, divoce truchlivý, odkudsi ze tmy ho přerušil. Zarazil se, by naslouchal, a pak dokončil větu, mávnuv rukou směrem, odkud výkřik zazněl, „— jeden z nich?“

Bill přikývl. „Myslil bych si to spíše, než cokoli jiného. Všiml jste si sám vřavy, jakou psi tropili.“

Výkřik za výkřikem a odpovídající výkřiky měnily ticho v blázinec. Ze všech stran vyvstávaly výkřiky, a psi prozrazovali svůj strach, tlačíce se do hromady a tak těsně k ohni, až jejich srst se pálila horkem. Bill přiložil více dříví, než si zapálil dýmku.

„Myslím, že máte dnes špatnou náladu,“ pravil Henry.

„Henry…“ Ssál zamyšleně dýmku po nějakou dobu, než pokračoval.

„Henry, přemýšlel jsem, oč je tenhle šťastnější, než vy a já kdy budeme.“

Označil třetí osobu palcem obráceným dolů k bedně, na níž seděli.

„Vy a já, Henry, až zemřeme, budeme šťastni, bude-li dosti kamení na našich mrtvolách, aby se psi na nás nedostali.“

„Ale my nemáme služebnictva a peněz a tak dále, jako on,“ odvětil Henry. „Pohřeb na velikou vzdálenost je něco, čeho my dva nemůžeme si dovoliti.“

„Co mi nejde na rozum, Henry, jest, že chlapík jako tento zde, totiž nějaký lord, nebo co ve vlastní zemi, který nikdy nemusí se starati o potravu, nebo přikrývky — proč přichází se toulat touto, od Boha opuštěnou končinou země — toho nemohu dobře pochopiti.“

»Mohl se dočkati vysokého věku, kdyby byl zůstal doma,“ připouštěl Henry.

Bill otevřel ústa, by něco pronesl, ale rozhodl se jinak. Na místě toho ukázal na stěnu tmy, jež se tlačila na ně se všech stran. V naprosté černosti nebylo ani stopy po nějakém tvaru; bylo možno viděti jen pár očí, planoucích jako žhavé uhlíky. Henry kývl hlavou na druhý pár, a třetí. Kruh planoucích očí sevřel se kolem jejich tábora. Sem a tam jeden pár očí se pohnul neb zmizel, aby se za okamžik opět objevil.

Neklid psů vzrůstal, a v návalu náhlého děsu prchli na druhou stranu ohně, plazíce a choulíce se kolem nohou mužů. V zápasu jeden z psů byl povalen do okraje ohně a zavyl bolestí a strachem, co zápach jeho připáleného kožichu rozšířil se vzduchem. Pohnutí toto způsobilo, že kruh očí na chvíli nepokojně se zakolísal a dokonce trochu oddálil, ale ustálil se opět, když psi se utišili.

„Henry, to je proklaté neštěstí, že nemáme střeliva.“

Bill dokouřil dýmku a pomáhal druhovi rozestříti kožešiny a přikrývky na jedlové větve, jež rozložili na sněhu před večeří. Henry zamručel a počal rozvazovati mokassiny.

„Kolik patron že nám ještě zbývá?“ ptal se.

„Tři,“ zněla odpověď. „A přál bych si, aby jich byla tři sta. To bych ukázal těm proklatcům, co a zač!“

Zahrozil hněvivě pěstí planoucím očím a počal si bezpečně opírati mokassiny před ohněm.

„A chtěl bych, aby již ten mráz přestal,“ pokračoval. „Po dva týdny je padesát pod nulou. A chtěl bych, abych se nikdy nebyl vydal na tuhle výpravu, Henry. Není mi jaksi dobře. A když už tak jsem v tom přání, přál bych si, abych seděl u krbu ve Fort M’Gurry právě v tento okamžik a hrál partii cribbage — to bych si přál.“

Henry zamručel a vlezl si do lože. Když již usínal, byl probuzen hlasem svého soudruha.

„Povídám, Henry, onen cizí, co přišel a dostal rybu — proč se do něho psi nedali? To mne znepokojuje.“

„Znepokojujete se příliš, Bille,“ ozvala se ospalá odpověď. „Nebyl jste dříve nikdy takový. Teď jen buďte zticha a spěte, a ráno budete chlapík. Máte žaludek v nepořádku, — to vás znepokojuje.“

Muži spali, těžce oddychujíce, vedle sebe pod jednou přikrývkou. Oheň uhasínal a planoucí oči úžily kruh, kterým sevřely tábor. Psi tlačili se dohromady ve strachu, a časem hrozivě zavrčeli, když některý pár očí se přiblížil. Kterousi chvíli jejich vřava stala se tak hlučnou, že Bill se probudil. Vylezl opatrně z lůžka, by nerušil spánku svého druha, a přihodil dříví na oheň. Když začal se rozhořívati, kruh očí se oddálil. Podíval se náhodou na chumáč psů. Promnul si oči a podíval se na ně bystřeji. Pak schoulil se zase do přikrývek.

„Henry,“ pravil — „ó Henry!“

Henry zasténal v přechodu mezi spánkem a bděním a ptal se: „Co se děje?“

„Nic,“ byla odpověď; „jen že je jich zas sedm. Právě jsem je počítal.“

Henry dal na jevo, že přijal tuto informaci zamručením, jež přešlo ve chrápání, když zapadl opět ve spánek.

Z rána Henry první se probudil a vyburcoval soudruha z lože. Do rozednění byly ještě tři hodiny, ačkoli bylo již šest hodin, a ve tmě připravoval Henry snídani, co Bill svinoval přikrývky a upravoval saně, by zapřáhl.

„Povídám, Henry,“ ptal se náhle, „kolik psů že jsme měli?“

„Šest.“

„Chyba,“ prohlásil Bill vítězoslavně.

„Zase sedm?“ tázal se Henry.

„Ne, pět; jeden zmizel.“

„Ďáble!“ zvolal Henry vztekle, nechávaje vaření, by přepočítal psy.

„Máte pravdu, Bille,“ podotknul. „Fatty je pryč.“

„A letěl jako blesk, když náhle vyrazil. Nemohl jsem ho viděti pro dým.“

„Marná naděje,“ poznamenal Henry. „Spolkli ho za živa. Sázím se, že skučel, když putoval do jejich žaludků, těm proklatcům!“

„Byl vždycky hloupý pes,« pravil Bill.

„Ale žádný pes neměl by býti tak hloupý, aby spáchal takovouto sebevraždu.“ Podíval se na zbytek spřežení okem uvažujícím, které shrnulo v okamžiku význačné vlastnosti každého zvířete. „Sázím se, že ani jeden z ostatních již toho neudělá!“

„Člověk by je neodehnal od ohně ani klackem,“ přisvědčoval Bill. „Vždycky jsem si myslil, že s Fattym něco není v pořádku.“

A to byl epitaf mrtvého psa na stezce Severu, — méně stručný než epitaf mnohých jiných psů, mnohých lidí.

Kapitola druhá. Vlčice

Když byla snídaně snědena a skromné táborové zařízení přivázáno k saním, obrátili se muži zády k přívětivému ohni a vydali se do tmy. Pojednou začaly se ozývati výkřiky, jež byly divoce truchlivé — výkřiky volající tmou a zimou a odpovídající si vzájemně. Rozhovor ustál. Rozednilo se v devět hodin. O polednách obloha na jihu teple zrůžověla a ukazovala, kde vyklenutí země stavělo se mezi polední slunce a svět severu. Ale růžová barva rychle pobledla. Šedé denní světlo, které zbylo, potrvalo do tří hodin, kdy také shaslo, a plášť arktické noci sestoupil opět na osamělou a mlčící zemi.

Když tma rostla, lovecké skřeky na pravo, na levo i vzadu se přibližovaly — tak těsně, že více než jedenkrát vyděsily namáhající se psy, působíce mezi nimi záchvaty paniky.

Po takové panice, když dostali psy opět do jejich postraňků, pravil Bill:

„Přál bych si, aby přišli někde na nějakou zvěř, a nechali nás o samotě.“

„Umoří člověka hrozně,“ souhlasil Henry.

Nemluvili, dokud nebyl tábor rozbit.

Henry skláněl se nad ohněm a přidával ledu do bublajícího hrnce s boby, když byl vyrušen zvukem rány, výkřikem Billovým, a ostrým, bolestným zavrčením mezi psy. Vzpřímil se právě včas, aby zahlédl nejasně jakýsi tvar mizeti přes sníh v úkrytu tmy. Pak spatřil Billa stojícího mezi psy polo vítězně, polo malomyslně, v jedné ruce tlustý klacek, v druhé ocas a kus těla lososa sušeného na slunci.

„Polovičku dostal,“ oznamoval, „ale aspoň jsem mu dal pořádnou ránu. Slyšel jste ho zakvičeti?“

„Jak vypadal?“ ptal se Henry.

„Nemohl jsem rozeznati. Ale měl čtyři nohy a tlamu a srst a vypadal jako nějaký pes.“

„Myslím, že je patrně krotký vlk.“

„Je po čertech krotký, ať už je cokoli, když sem přijde ke krmení a dostane podíl ryb.“

Té noci, když po večeři seděli na podlouhlé bedně a bafali z dýmek, kruh planoucích očí stáhnul se ještě úže, než dosud.

„Přál bych si, aby přišli na nějaké stádo losů nebo podobně a šli po svých a nechali nás o samotě,“ pravil Bill.

Henry zamručel tónem, který nebyl úplným souhlasem, a čtvrt hodiny seděli mlčíce; Henry upřeně zíral do ohně a Bill na kruh očí, planoucích ve tmě hned tam, kde světlo ohně přestávalo.

„Přál bych si, abychom již vjížděli do M’Gurry,“ počal znova.

„Dejte již pokoj s vaším přáním a kvákáním,“ vybuchl Henry hněvivě. „Pálí vás žáha. To vás moří. Spolkněte lžičku sody a bude vám lahodněji a budete příjemnějším společníkem.“

Z rána byl Henry probuzen zuřivým zaklením, vycházejícím z úst Billových. Henry opřel se o loket a spatřil svého druha, jak stojí mezi psy vedle obloženého ohně, s rukama v nevoli vztýčenýma, s tváří vášnivě skřivenou.

„Hola!“ zvolal Henry. „Co je zas?“

„Frog zmizel!“ zněla odpověď.

„Ne.“

„Povídám vám, že ano.“

Henry vyskočil z pokrývek a ke psům. Spočítal je opatrně a pak se připojil k svému společníku v proklínání všech mocností Divočiny, která je oloupila opět o psa.

„Frog byl nejsilnější ze smečky,“ prohlásil Bill na konec.

„A nebyl hloupý pes,“ připojil Henry.

A tak byl zaznamenán druhý epitaf ve dvou dnech.

Neveselá snídaně snědena, a zbylí čtyři psi zapřaženi do saní. Den byl opakování dnů předcházejících. Muži plahočili se bez hovoru po tváři zmrzlého světa. Ticho bylo rušeno leda skřeky jejich pronásledovatelů, kteří neviděni nespouštěli se jejích pat. S příchodem noci uprostřed odpoledne výkřiky zaznívaly blíže, když pronásledovatelé dle svého obyčeje se přiblížili; psů zmocnilo se rozčilení a bázeň, a zavinili paniky, jež zapletly postraňky a ještě více sklíčily oba muže.

„Tak, to vás uklidní, hloupí tvorové,“ pravil Bill s uspokojením toho večera, stoje zpříma po vykonání svého úkolu.

Henry nechal vaření a šel se podívat. Jeho společník nejenom uvázal psy, ale uvázal je s holemi dle indianského způsobu. Kolem hrdla každého psa uvázal řemen. K němu připevnil tlustou hůl zdélí čtyř nebo pěti stop, tak těsně k hrdlu, že pes nemohl zuby dosáhnouti obojku. Druhý konec hole připoutal pomocí řemenu ke kolíku zaraženému v zemi. Pes byl neschopen překousati kůži na svém konci hole. Hůl bránila mu dostati se ke kůži připevněné na druhém konci.

Henry kývl hlavou na znamení souhlasu.

„To jest jediné opatření, které udrží Jedno Ucho,“ pravil. „Prokouše kůži tak čistě jako nožem a o polovic rychleji. Ráno budou zde všichni v pořádku.“

„Můžete se vsaditi, že budou,“ tvrdil Bill. „Jestliže se ukáže, že jeden schází, chci se vydati na cestu bez kávy.“

„Oni zrovna vědí, že nemáme nabito k zabíjení,“ poznamenal Henry, když šli spat, ukazuje na planoucí kruh, který je svíral. „Kdybychom mohli do nich vypáliti několik ran, byli by uctivější. Každou noc přicházejí blíže. Odvykněte trochu oči světlu ohně a zadívejte se — tam! Viděl jste ho?“

Po nějaký čas oba mužové se bavili pozorováním matných obrysů na kraji záře od ohně. Když se zadívali určitě a vytrvale v místo, kde pár očí plál v temnotě, obrys zvířete nabýval určitého tvaru. Mohli dokonce viděti, jak obrysy časem se pohybují.

Jakýsi zvuk mezi psy připoutal pozornost mužův. Jedno Ucho vyrážel ze sebe trhané, dychtivé kňučení, škubaje tyčí směrem do tmy, a chvílemi přestával, aby podnikl zuby zuřivé útoky na hůl.

„Podívejte se na to, Bille,“ zašeptal Henry.

Do plného světla ohně plíživým, bočitým pohybem vklouzlo zvíře podobné psu. Pohybovalo se se směsí nedůvěry a smělosti, pozorujíc opatrně muže, hlavní zájem upoután na psy.

„Ten blázen Jedno Ucho nebojí se příliš, jak se zdá,“ pravil Bill tichým hlasem.

„Je to vlčice,“ odvětil šeptem Henry, „a to dává vysvětlení o Fattym a Frogovi. Je vnadidlem smečky. Odláká psa a pak ostatní se naň vrhnou a sežerou ho.“

Oheň zapraskal. Hořící dřevo padlo stranou s prskavým hlukem. Při tomto zvuku záhadné zvíře skočilo zpět do tmy.

„Henry, uvažuji,“ hlásil Bill.

„O čem uvažujete?“

„Uvažuji, že to byl ten, kterého jsem přetáhl klackem.“

„O tom není žádné pochybnosti,“ byla Henryho odpověď.

„A tady bych rád poznamenal,“ pokračoval Bill, „že důvěrnost tohoto zvířete s táborovými ohni je podezřelá a nemorální.“

„Zná lecos více, než by slušný vlk měl znáti,“ připouštěl Henry. „Vlk, který zná tolik, že přichází se psy ke krmení, má za sebou zkušenosti.“

„Starý Villan měl kdysi psa, který utekl s vlky,“ uvažoval Bill hlasitě. „Měl bych to znáti. Odstřelil jsem ho ze smečky na pastvině losů, na druhé straně, na Little Stick. A starý Villan plakal jako dítě. Neviděl prý ho tři leta. Po celou tu dobu byl pes s vlky.“

„Myslím, že jste na to přišel, Bille. Onen vlk je pes a žral již mnohokráte ryby z lidské ruky.“

„A jestliže se mi naskytne příležitost, vlk, který je vlastně pes, bude sloužiti za potravu,“ prohlásil Bill. „Nemůžeme si dovoliti ztrátu dalších zvířat.“

„Ale máte jenom tři patrony,“ namítnul Henry.

„Počkám si na jistou ránu,“ byla odpověď.

Z rána Henry obnovil oheň a vařil snídani s průvodem chrápání svého společníka.

„Spal jste právě příliš krásně,“ řekl mu Henry, když ho vyburcoval k snídani. „Neměl jsem síly vyrušiti vás.“

Bill počal ospale jísti. Zpozoroval, že jeho koflík je prázdný, a povstal, aby sáhnul po hrnci. Ale hrnec byl mimo dosah a vedle Henryho.

„Jářku, Henry,“ káral ho mírně, „nezapomněl jste na něco?“

Henry rozhlédl se velmi pečlivě a potřásl hlavou. Bill nastavil prázdný koflík.

„Nedostanete žádné kávy,“ prohlásil Henry.

„Došla?“ ptal se Bill úzkostlivě.

„Ne.“

„Myslíte, že by rušila mé trávení?“

„Ne.“

Tvář Billova zrudla hněvem.

„Pak je toho zrovna dost a rád bych slyšel, jak to vysvětlíte,“ pravil.

„Spanker je pryč,“ odpověděl Henry.

Beze spěchu, s výrazem člověka resignovaného vůči neštěstí obrátil Bill hlavu a s místa, kde seděl, spočítal psy.

„Jak se to stalo?“ ptal se apaticky.

Henry pokrčil rameny. „Nevím. Leda že by ho Jedno Ucho byl odkousnul. Jisto je, že to nemohl udělati sám.“

„Proklatý pes.“ Bill hovořil vážně a pomalu, nedávaje na jevo hněvu, který v něm zuřil. „Když se nemohl sám odkousati, odkousal Spankera.“

„Nuže, tak jako tak Spankerovo trápení jest odbyto; myslím, že nyní je již stráven a pobíhá krajinou v břichách dvaceti různých vlků,“ byl Henryho epitaf pro posledního ztraceného psa.

„Vezměte si trochu kávy, Bille.“

Ale Bill potřásl hlavou.

„Jděte,“ přimlouval se Henry, pozdvihuje hrnec.

Bill odstrčil svůj koflík stranou. „Ať jsem čertův, jestliže to udělám. Řekl jsem, bude-li chyběti pes, že nevezmu si kávy, a také si nevezmu.“

„Je to proklatě dobrá káva,“ pravil Henry svůdně.

Ale Bill byl zatvrzelý a jedl suchou snídani, zapíjeje polohlasnými kletbami na Jedno Ucho pro kousek, který provedl.

„Dnes večer je uvážu, by na sebe nedosáhli,“ pravil Bill, když se vydali na cestu.

Putovali něco přes sto yardů, když Henry, který byl v čele, se sehnul a zvednul cosi, oč jeho lyže zavadila. Byla tma a nemohl toho viděti, ale rozeznal to hmatem. Mrštil tím za sebe, takže to udeřilo o saně a odrazilo se, až dopadlo na lyže Billovy.

„Možná, že toho budete potřebovati k své práci,“ pravil Henry.

Bill vyrazil výkřik. To bylo vše, co zbylo ze Spankera — hůl, kterou byl připoután.

„Sežrali ho i s kůží a se vším,“ prohlásil Bill. „Hůl je čistá jako píšťala. Sežrali kůži na obou koncích. Jsou proklatě hladovi, Henry, a myslím, že dostanou mě, i vás, než bude tato cesta u konce.“

Henry zasmál se vyzývavě. „Nebyl jsem dosud stíhán vlky tímto způsobem, ale prodělal jsem mnohem horší věci a zůstal zdráv. Je zapotřebí více, než hrstky těch zvířat, aby udolaly vašeho služebníka, Bille.“

„Nevím, nevím,“ mumlal Bill zlověstně.

„Dobrá, poznáte to jasně, až budeme vjížděti do M’Gurry.“

„Nejsem obzvláště nadšen,“ trval Bill na svém.

„Máte špatnou barvu; to vám chybí,“ hlásal Henry. „Potřebujete chinin, a dám vám pořádnou dávku, jakmile dostihneme M’Gurry.“

Bill zamručel, projevuje nesouhlas s touto diagnosou, a upadl v mlčení. Den byl jako všechny dny. Světlo přišlo v devět hodin. Ve dvanáct hodin jižní obzor proteplen neviditelným sluncem, a pak začala studená šeď odpoledne, která klesla o tři hodiny později v noc.

Bylo to právě po marném úsilí slunce zjeviti se, když Bill vytáhl pušku zpod popruhů saní a pravil:

„Jděte ku předu, Henry; chci se podívati, zda něco neuvidím.“

„Kdybyste se raději držel saní,“ protestoval jeho společník. „Máte jen tři patrony, a neví se, co se může přihoditi.“

„Kdo kváká nyní?“ ptal se Bill vítězně.

Henry neodpověděl a ploužil se dále sám, ačkoliv často vrhal úzkostlivé pohledy do šedé pustiny, kde jeho soudruh zmizel. Hodinu na to Bill se dostavil, využitkovav výhody přímé chůze, kdežto saním bylo objížděti četné záhyby.

„Jsou roztroušeni a toulají se daleko široko,“ pravil, „střežíce nás a současně se ohlížejíce po zvěři. Vidíte, jsou si námi jisti, jen že vědí, že na nás musí čekati. Prozatím jsou ochotni vzíti za vděk čímkoli jedlým, co se jim naskytne.“

„Chcete říci, že myslí, že nás mají jisté,“ namítal Henry pichlavě.

Ale Bill ho ignoroval. „Viděl jsem některé z nich. Jsou hodně hubení. Myslím, že neměli sousta po týdny, mimo Fattyho, Froga a Spankera; a je jich tolik, že to mnoho nevydalo. Jsou pozoruhodně hubení. Žebra mají jako valcha na prádlo, a žaludky až u páteře. Jsou hodně zoufalí, mohu vás ujistiti. Stanou se ještě zuřivými a pak pozor před nimi.“

Několik minut na to Henry, který nyní putoval za saněmi, tiše, varovně zahvízdnul. Bill se obrátil, podíval a pak klidně zastavil psy. Vzadu, z posledního záhybu a přímo před oči, po téže cestě, kterou právě projeli, klusala huňatá, hubená postava. Nosem šla po stopě a klusala zvláštním, klouzavým, lehkým chodem. Když se zastavili, stanula také vztýčujíc hlavu a pozorujíc je upřeně s nozdrami poškubávajícími sebou, když zachycovala a zkoumala jejich zápach.

„To je vlčice,“ odpověděl Bill.

Psi ulehli do sněhu, a Bill šel kolem nich, aby se připojil k svému společníku. Společně pozorovali záhadné zvíře, které je po celé dny pronásledovalo a docílilo již zničení poloviny jejich psího spřežení.

Po bádavém ohledání zvíře klusalo několik kroků vpřed. To opětovalo několikrát, až bylo sotva sto yardů vzdáleno. Stanulo s hlavou vzhůru u skupiny jedlí a zrakem i čichem zkoumalo výstroj pozorujících je mužů. Pohlíželo na ně podivně žádostivým pohledem, na způsob psa; ale v jeho žádostivosti nebylo ani trochu psí přítulnosti. Byla to žádostivost vzniklá z hladu, krutá jako jeho vlastní tesáky, neúprosná jako mráz sám.

Bylo na vlka veliké; jeho hubená postava jevila obrysy zvířete, jež patřilo k největším svého druhu.

„Má výšku v ramenech bezmála dvě a půl stopy,“ poznamenal Henry. „A vsadím se, že jí nechybí mnoho do pěti stop délky.“

„Zvláštní barva pro vlka,“ byl posudek Billův. „Neviděl jsem ještě nikdy rudého vlka. Připadá mi skoro jako skořice.“

Zvíře zajisté nebylo skořicově zbarveno. Jeho kožich byl pravý vlčí kožich. Převládající barva byla šedá, a přece byl v ní slabý červenavý nádech, nádech, který byl výsměšný, zjevoval se a mizel, který byl spíše jako illuse vidiny, nyní šedý, určitě šedý a zase vykazující záblesky matné rudosti, jež nedala se označiti výrazy všední zkušenosti.

„Vypadá pro každého jako veliký, huňatý pes do saní,“ pravil Bill. „Nebyl bych překvapen, kdybych ho spatřil vrtěti ohonem.“

„Hej, ty huňáči!“ zvolal. „Pojď sem, ať již se jmenuješ jakkoli.“

„Nebojí se vás ani za mák,“ zasmál se Henry.

Bill zamávl hrozivě rukou a vzkřikl hlasitě; ale zvíře nejevilo strachu. Jediná změna, kterou na něm mohli pozorovati, byla větší čilost. Stále pozorovalo je s nelítostnou žádostivostí hladu. Byli potrava a ono bylo hladovo; a bylo by nejraději šlo a sežralo je, kdyby bylo se odvážilo.

„Hleďte, Henry,“ pravil Bill, ztišuje nevědomky hlas v šepot za příčinou své úvahy. „Mám tři patrony. Ale to je jistá rána. Nemohu chybiti. Utekla se třemi našimi psy a musíme to zaraziti. Co tomu říkáte?“

Henry přikývl souhlasně. Bill opatrně vytáhl ručnici z pod popruhu saní. Ručnice byla právě na cestě k jeho rameni, ale nedostala se tam, neboť v témž okamžiku vlčice skočila stranou od stezky do skupiny jedlí a zmizela.

Oba muži podívali se na sebe. Henry zahvízdl dlouze a s porozuměním.

„To jsem mohl věděti,“ káral Bill sebe sama, když ukládal pušku na její místo. „Ovšem, že vlk, který zná tolik, že přijde se psy ke krmení, bude znáti všecko o střílejících železech. Povídám vám nyní zcela určitě, Henry, to zvíře je příčinou všech našich nehod. Měli bychom nyní šest psů místo tří, kdyby jí nebylo. A povídám vám, Henry, také, že ji musím dostati. Je příliš prohnaná, než aby se dala střeliti na volné prostoře. Ale já si na ni počíhám. A dostanu ji tak jistě, jako že se jmenuji Bill.“

„Nepotřebujete se za tím účelem příliš vzdalovati,“ napomínal ho společník. „Jakmile jednou se ta smečka na vás vrhne, ty tři patrony vám nebudou nic platné. Ta zvířata jsou proklatě hladová, a jakmile se do toho dají, dostanou vás určitě, Bille.“

Položili se toho večera táborem časně. Tři psi nemohli táhnouti saně ani tak rychle, ani tak dlouhé hodiny jako šest psův a jevili již neklamné známky vysílení. A muži šli záhy na lože; Bill dříve dohlédl, aby psi byli uvázáni tak, aby druh na druha nedosáhl.

Ale vlci stávali se smělejšími, a muži byli nejednou vyburčováni ze spánku. Tak blízko vlci přicházeli, že psi stávali se zuřivými hrůzou a bylo potřebí oheň časem posilovati, aby byli dobrodružní marodeuři udržováni v bezpečnější vzdálenosti.

„Slyšel jsem námořníky vypravovati o žralocích, jak sledují loď,“ poznamenal Bill, když zalézal zpět do přikrývek po takovém doplnění ohně. „Nuže, ti vlci jsou žraloci na suchu. Znají své řemeslo lépe než my, a nestopují nás takto ze zdravotních důvodů. Dostanou nás. Jistě nás dostanou, Henry.“

„Již vás napolo mají, když takto mluvíte,“ odvětil Henry ostře. „Člověk je napolo bit, když připustí možnost. A vy jste napolo sežrán podle toho, jak o tom mluvíte.“

„Ulovili už lepšího muže, než jste vy a já,“ odpověděl Bill.

„Oh, nekvákejte. Již toho mám dost.“

Henry obrátil se hněvivě na druhou stranu, ale byl překvapen, že Bill nedal na jevo podobného nakvašení. To nebyl Billův způsob, neboť býval snadno pohněván ostrými slovy. Henry přemýšlel o tom dlouho, než usnul, a když mu víčka zapadala a on usínal, tanula mu v hlavě myšlenka: „Není o tom žádné pochybnosti: Bill má strach. Musím ho zítra povzbuditi!“