Medzi nebom a zemou 2

Kráľovná duchov

Ukážka z elektronickej knihy

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie knihy v edícii:

Medzi nebom a zemou 1 – Stratená duša

Stacey Kade

Medzi nebom a zemou 2 – Kráľovná duchov – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

*

Ďakujem mame a ocovi,

že mi donekonečna čítali knižky

Go, Dog. Go! (Bež, psíček. Bež!)

a Little House on the Prairie (Domček v prérii),

že ma často brávali do knižnice a kníhkupectva

a že nevyvádzali, keď som chcela čítať

len príbehy o duchoch, čarodejníkoch,

strašidelných domoch a ďalších desivých veciach.

Takisto všetkým veľmi ďakujem

za tohtoročné telefonáty a čety cez gmail.

Mám vás rada!

*

1

Will

Vtelevízii vedú ľudia médiá obchody so starožitnosťami, riešia kriminálne prípady alebo stoja v elegantných šatách na javisku a hádžu na uslzené obecenstvo neprirodzene široké, no milé úsmevy.

Ja sa však už druhú hodinu skrývam v hustom pichľavom kroví s čím ďalej, tým mrzutejším sprievodcom zo záhrobia – kvôli duchovi, ktorý sa možno vôbec neukáže.

Gibley Mansion v historickej časti Decaturu už roky pustol. Mestské úrady rozhodli, že ho dajú zajtra ráno zbúrať, čo znamená, že pani Ruizová má dnes v noci poslednú šancu zmieriť sa s miestom, kde väčšinu svojho života pracovala ako gazdiná. A tak sme na ňu čakali (a čakali a čakali) pri východnej časti domu, v bývalej ružovej záhrade, kde ju asi pred dvadsiatimi rokmi trafil šľak, keď kopala jamu na nový krík.

Bohužiaľ, duchovia len málokedy urobia to, čo očakávate.

„Nepôjdeme už?“ spýtala sa Alona otrávene a štuchla ma lakťom. „Musím cikať.“

Typický príklad.

Len som sa na ňu pozrel. Keďže už vyše mesiaca nič nejedla ani nepila, pochyboval som, že to je hlavný dôvod. Okrem toho som ešte nepočul, že by duchovia navštevovali záchod – samozrejme, ak tam neumreli. (Nie, s Elvisom som sa nikdy nestretol, ale vychádzam zo svojich bohatých skúseností.)

Alona to skúsila opäť. „Je mi zima.“

Toto bolo aspoň pravdepodobné, najmä vzhľadom na to, čo mala na sebe. Alona Dareová, bývalá kráľovná školy, kapitánka roztlieskavačiek, módna ikona a najväčšia mrcha Groundsborskej strednej školy, zomrela v telocvičnom úbore – červených trenírkach a lacnom bielom tričku. Ak neveríte na karmu, toto by vás samo osebe malo motivovať, aby ste to prehodnotili.

Keďže však bol horúci júnový večer a ja som ešte stále cítil, ako z pôdy pod našimi nohami sála teplo, bolo jej určite oveľa lepšie než mne. Pred odchodom z domu som si totiž natiahol džínsy a tričko s dlhými rukávmi, aby som sa chránil pred ostrými tŕňmi.

„Super,“ vyhlásila s netrpezlivým povzdychom. „Som mŕtva a nudím sa. Ako dlho tu ešte budeme musieť čakať?“

„Príde,“ zašepkal som. „Čoskoro.“ Snažil som sa, aby to znelo istejšie, než som sa cítil.

„Prečo šepkáš?“ spýtala sa a zamračila sa.

„Pretože mňa na rozdiel od teba môžu zatknúť,“ odvetil som.

Zrejme z obavy, aby sa dom na poslednú chvíľu nestal terčom vandalizmu alebo nezmyselných výčinov, mesto zadebnilo všetky okná, rozvešalo asi deväťsto cedúľ s nápisom VSTUP ZAKÁZANÝ, okolo celého pozemku natiahlo výstražnú pásku a najalo bezpečnostnú službu, aby miesto pravidelne kontrolovala. Do záhrady sme vkĺzli v okamihu, keď sa strážnici striedali.

Alona odbavila moju poznámku mávnutím ruky. „Truľo by nechytil ani vlastný zadok, aj keby ho mal na sedadle vedľa seba.“

V tom mala asi pravdu. V skutočnosti som sa na to tak trochu spoliehal. Truľo, ako Alona nazvala strážnika v službe, práve pospával za volantom služobného auta, ktoré stálo na príjazdovej ceste asi pätnásť metrov od nás. Z otvoreného okna sa ozývalo hlasné chrápanie. Len som dúfal, že mu to vydrží, kým vyriešime tú vec s pani Ruizovou – pokiaľ sa tá dáma objaví. Duchovia niekedy spanikária, keď majú raz a navždy uzavrieť svoje pozemské záležitosti.

„Nenapadlo ti len tak čírou náhodou zistiť, kedy zomrela?“ spýtala sa Alona sarkasticky, aby naznačila, že odpoveď pozná.

„Nenapadlo.“ Čo bola chyba, ako som teraz videl. Lenže pani Ruizová ma vyviedla z miery, lebo ma oslovila v potravinách. Dosť námahy mi dalo už len to, aby som zistil, čo chce, a nevydesil všetkých zákazníkov v obchode vrátane svojej mamy.

„Mne by to napadlo,“ zamrmlala.

„Niekde si sa flákala, takže som sa s tebou nemohol poradiť,“ precedil som cez zaťaté zuby.

Na niekoho, kto je mŕtvy, mala Alona bohatý spoločenský život. Často navštevovala žijúcu rodinu a kamarátov, aj keď som ju varoval, aby to nerobila a snažila sa zblížiť s ostatnými duchmi.

To druhé, ako som usúdil, sa jej veľmi nedarilo. Väčšina duchov odišla za svetlom veľmi rýchlo, takže sa počas pobytu na tomto mieste uprostred, ktoré nazývam rozhranie, ani neobťažovali hľadať si priateľov. Tí, čo tu zostali, boli väčšinou natoľko posadnutí tým, čo ich tu držalo – krivdou, neopätovanou láskou, odhalením svojho vraha atď. –, že sa s nimi nedalo dlho vydržať. Verte mi, viem to – počúvam ich už celé roky.

Napadlo mi, či to nie je preto, že Alona si ťažko hľadá priateľov. Keď bola nažive, mala okolo seba svojich fanúšikov. Lenže medzi priateľmi a fanúšikmi je veľký rozdiel, ako zistila, keď pred dvoma mesiacmi zomrela a musela počúvať, čo si o nej jej bývalí priatelia hovoria.

Existovalo niekoľko duchov, ktorí s ňou trávili čas – napríklad to dievča z dievčenského spolku z Millikenu, ktoré sa utopilo pri zasväcovacom rituáli a teraz sa tu potĺkalo s chaluhami vo vlasoch a zanechávalo za sebou mokré stupaje. Občas mi preblesklo hlavou, či nedúfajú, že im priateľstvo s Alonou zabezpečí lepšie poradie v zozname duchov, ktorým sa snažíme pomôcť uzavrieť ich prípad. Niekedy si myslím, že aj Alone to napadlo.

No snažila sa ďalej – klobúk dolu! Niekedy to však znamenalo, že keď som ju občas potreboval, ako v tom obchode s pani Ruizovou, nebolo jej. Keby som ju tak dobre nepoznal, podozrieval by som ju, že inscenuje svoje absencie úmyselne, aby mi pripomenula, ako veľmi som závislý od jej pomoci, ak si chcem udržať duchov od tela.

Alona vypadla z toho veľkého bieleho svetla asi pred mesiacom a za to, že pomáha iným duchom, ktorí trčia v rozhraní, získava karmové body – nedokážem to vyjadriť lepšie –, aby sa tam raz zase mohla vrátiť. Aspoň taká je teória. Mám dojem, že Alonine informačné zdroje v bielom svetle až také konkrétne neboli. O čase, ktorý tam strávila, sa veľmi – vlastne vôbec – nebavila. Ako mi raz povedala, rozhodne ju tam pri bráne nevítal chlapík v bielom habite a kristuskách. Išlo skôr o pocit.

Alona sa netrpezlivo pomrvila. „Načo vlastne potrebujeme pani Ruizovú? Nemôžeme jednoducho ísť dnu, zobrať tú vec, nech je to čokoľvek, a dať jej to?“

Pokrútil som hlavou. „Nepovedala, čo alebo kde to je.“ Schopnosť pani Ruizovej zmieriť sa s minulosťou zjavne súvisela s nejakým predmetom, ktorý sa ešte stále nachádzal v dome. „Takže ak nechceš vytrhať všetky dosky v podlahe a hľadať skrýše v stenách…“

„Dobre, dobre,“ vzdychla.

Ešte však neskončila. Normálne som videl, ako sa jej v hlave točia kolieska. Aj keď sme spolu roky chodili do školy, Alonu som spoznal – ako že som sa s ňou naozaj bavil –, až keď zomrela. Ale aj ten krátky čas stačil na to, aby som vedel, že sa len tak nevzdá.

Prudko vstala.

„Čo blbneš?“ zasyčal som.

Ľahostajne sa na mňa pozrela. „Čo blbnem? Ak tu zostaneme, musím sa natiahnuť. Drepíme tu už niekoľko hodín. A ten truľo by ma nevidel, ani keby mal otvorené oči, čo…“ pozrela sa na jeho auto, „nemá.“

Natiahla ruku za chrbát, chytila sa za členok, potom si pritiahla chodidlo k zadku a mierne sa predklonila. Dlhé blond vlasy jej pritom skĺzli cez plece a ku mne zavanula ľahká kvetinová vôňa.

Uhol som pohľadom. Alona Dareová mala tie najkrajšie nohy, aké som kedy videl. Dlhé a štíhle, s hladkou pokožkou, takže ste mali chuť dotknúť sa ich, aby ste zistili, či sú na dotyk rovnako úžasné, ako vyzerajú. O nej a o tých nohách som sníval od šiestej triedy. A ona to vedela.

Stiesnene som sa pomrvil a ďalej som upieral oči na najbližší zhluk lístia. „Ak si ten strážnik všimne, že sa tu hýbu vetvy, pôjde sa sem pozrieť,“ varoval som ju. Vďaka môjmu daru, ak to tak chcete nazývať, mala Alona – a všetci ostatní duchovia – v mojej blízkosti rovnakú telesnosť, ako keby bola živá. Truľo ju možno neuvidí, ale rozhodne si všimne, že sa krovie hýbe, aj keď nefúka vietor.

„To by sa musel najprv zobudiť,“ odsekla, napodobňujúc môj varovný tón.

Kútikom oka som zaregistroval, že si vymenila nohy a naťahuje si druhú. Rozkošnícky si pritom vzdychla.

S námahou som preglgol. Strečing je zrejme úžasný, aj keď ste duch. Aspoň to tak vyzeralo.

„Tak. Teraz je to oveľa lepšie.“ Znovu si sadla vedľa mňa, bližšie než predtým. Pritískala sa ku mne plecom a jej noha sa dotýkala mojej.

Ešte pred polminútou som sa bezvýhradne sústreďoval na to, aby som uvidel pani Ruizovú a nepozorovane sa dostal do domu i von. Teraz som dokázal myslieť len na tie dve miesta, kde sme sa dotýkali.

Otočil som hlavu, aby som sa na ňu pozrel – bola tak strašne blízko.

„Deje sa niečo?“ spýtala sa.

Odkašľal som si. „Máš tu…“ Zdvihol som ruku a vytiahol som jej z vlasov kúsok listu. Blonďavý pramienok sa mi prešmykol pomedzi prsty ako hodváb. Už som sa jej vlasov dotýkal, zabáral som do nich ruky, keď som ju kedysi bozkával, a dal by som všetko na svete za to, aby som to teraz mohol zopakovať.

„Vďaka.“ Zhovievavo sa usmiala a ja som bol úplne stratený, aj keď som o tom vedel svoje.

Naklonil som sa bližšie, lebo ma jej pery priťahovali ako magnet, a tak trochu som si myslel, že ma odstrčí.

Neodstrčila ma. Ústa mala teplé a mäkké.

Bez toho, aby som ju prestal bozkávať, som jej položil ruku dozadu na krk, pritiahol som si ju bližšie a znovu som jej zašiel prstami do vlasov.

Ochotne sa mi podvolila a unikol jej rovnaký rozkošnícky povzdych ako pred chvíľou, keď si naťahovala nohu. Cítil som, ako sa mi k hrudi tisne jej pružné telo. Ach bože. Bolo také úžasné dotýkať sa jej.

Na okamih som sa odtiahol a pozeral som sa, ako pomaly otvára oči. Vyzerala rovnako omámene, ako som sa cítil ja, ale bola v tom štipka samoľúbosti. Určite si toto všetko naplánovala.

„Týmto sa ma snažíš prehovoriť, aby sme odišli?“ spýtal som sa bez dychu. Vedel som, že Alona pozná moje slabiny a pokojne ich zneužije. Nie že by mi to v tej chvíli prekážalo.

Nepokúsila sa to poprieť. Naklonila sa ku mne a pobozkala ma na kútik úst. „Možno sa už tak veľmi nenudím.“

Super.

Vztýčila sa na kolenách, oprela sa mi rukami o plecia a zasypala mi tvár drobnými bozkami. Mala teplý dych a na pokožke ma šteklili jej mihalnice. Obklopila ma jej vôňa a prebudila vo mne túžbu zabudnúť na všetko okrem nej. Tohto dievčaťa, ktoré ma doháňalo k šialenstvu a súčasne mi na ňom záležalo viac, než by som chcel. Alona bola jediná, kto mi rozumel. Jediná, vďaka komu bol môj život média znesiteľnejší, aj keď ma občas náročky trápila.

Zišiel som jej rukou po chrbte na bok, kde sa končilo tričko a začínali sa trenírky. A ona mi to dovolila. Viac než to, naklonila sa bližšie a odrazu ma začala vášnivo bozkávať. Vkĺzol som jej rukou pod tričko a palcom som hladil nahú teplú pokožku na bruchu.

Naraz sa prudko odtiahla, chytila ma za ruku a zastavila ju uprostred pohybu. „Počkaj.“

Pokrútil som hlavou a snažil som sa spamätať, aj keď vo mne všetko kričalo, aby som pokračoval. „Prepáč, jednoducho…“

„Nie.“ Stisla mi ruku. „Niečo som začula.“

Kašlem na to! chcelo sa mi vykríknuť, ale prehltol som to.

Pustila ma, opatrne sa nadvihla a pozrela sa cez krovie, za ktorým sme sa schovávali.

„Truľo?“ zašepkal som a využil som jej chvíľkovú nepozornosť, aby som si napravil rázporok. Keby som teraz musel bežať, mal by som obrovský problém.

„Nie,“ odpovedala zvláštnym tónom. „To nie je on.“

„Tak čo…“

Otočila sa ku mne. V tej chvíli som si uvedomil, že som v jej hlase začul smiech. Odrážal sa jej aj na tvári.

„Je to pani Ruizová,“ vysvetlila mi. „Aspoň si myslím,“ dodala takmer škodoradostne.

Hej, teraz to dávalo zmysel. Keď ma pani Ruizová oslovila, Alona sa niekde túlala, takže vidí tú… ženu prvý raz v živote.

„Nemysli,“ povedal som. „Sme tu nato, aby sme jej pomohli.“

Opatrne som vstal a pozrel som sa sám.

Mala pravdu. Priamo pred nami sa konečne zhmotnila pani Ruizová s rýľom v ruke. Obzerala sa dookola, akoby hľadala vhodné miesto, kde vykopať jamu, ktorá ju zabije.

„Si si istý, že je to pani Ruizová?“ pošepkala mi Alona ironicky do ucha.

Jasné, pani Ruizová nepôsobila krehko ani zvlášť… žensky. Bola svalnatá a plecia mala široké ako baník. Neforemná zástera s divokým vzorom jej na kráse nepridala. Vyzerala v nej skôr ako chlap preoblečený za ženu. Nápadné fúziky nad hornou perou boli… takisto dosť nechutné. Napriek tomu potrebovala našu pomoc.

„Prestaň,“ povedal som. Potom som s očami upretými na truľa, ktorý, chvalabohu, stále hlasno chrápal, vyliezol spoza krovia. Alona ma nasledovala.

Keď si nás pani Ruizová všimla, stroho mi kývla. Na Alonu sa zamračila, čo, bohužiaľ, spôsobilo, že sa ľavá a pravá časť jej obočia spojili do jednej hrubej čiary. Takmer som cítil, ako Alonou lomcuje túžba utrúsiť nejaký škodoradostný fór.

„Niektorí ľudia nie sú takí posadnutí svojím vzhľadom ako ty,“ prehodil som cez plece.

„Ani ja by som nebola posadnutá svojím vzhľadom, keby som bola na jej mieste,“ poznamenala Alona oveľa hlasnejšie, než by sa mi páčilo.

„Tadiaľto,“ oznámila nám pani Ruizová, keď sme k nej došli. Vrhla na Alonu škaredý pohľad, potom si prehodila rýľ cez plece a zamierila k domu. Truľa a jeho auto ignorovala, akoby tam ani neboli.

„Vykašli sa na to,“ povedal som potichu, keď sme prešli okolo strážnika a pani Ruizová bola pred nami tak ďaleko, že nás nemohla počuť.

„No tak,“ ohradila sa naštvane, „ja predsa nemôžem za to, ako vyzerá.“

„Myslím to vážne.“

Na chvíľku zmĺkla a potom so zamysleným výrazom zahlásila: „Stavím desať babiek na to, že má niekde na tele vytetovanú kotvu.“

„Alona!“ zašepkal som tak nahlas, ako som sa odvážil.

„Čo je? Veď si to videl, nie?“

Výhražne som sa na ňu pozrel.

„Má fúzy ako pornoherec zo sedemdesiatych rokov – haló, hovorí vám niečo depilácia? – a ty ma okrikuješ…“

Ukázal som jej na nohy, ktoré začali poblikávať a miznúť, akoby sa pokazila premietačka.

Alona si povzdychla. „Dočerta!“

Keďže ju tvorila prevažne energia, musela udržiavať jej prúdenie pozitívnym správaním – teda tým, že bude milá. Čo ju, bohužiaľ, neskutočne štvalo. A ja som sa tým občas kráľovsky bavil.

„Pravdepodobne má obrovskú silu a určite bola veľmi… výkonná,“ povedala Alona zreteľne. Videl som, že umiera túžbou niečo dodať, napríklad že keby pani Ruizová hrala King Konga, filmové štúdio by ušetrilo kopu peňazí za triky. Alebo ako sa hodilo, že mohla prenášať kravy pri dojení… „Pokazíš každú zábavu.“

To pravidlo som nevymyslel ja, týkalo sa Aloninej tunajšej existencie, ale vedel som, že neznáša, keď jej ho pripomínam. „Každú?“ spýtal som sa a prešiel som pohľadom po jej postrapatených vlasoch a perách, ktoré po našom bozkávaní vyzerali ešte našpúlenejšie než zvyčajne.

Zružoveli jej líca, prevrátila oči a vydala sa za pani Ruizovou, ktorá čakala na verande.

Super. Bral som to ako poklonu.

Nechal som ju ísť popredku a postavil som sa pred obrovskú starú borovicu, ktorá rástla v záhrade pred domom, aby ma nebolo vidieť z áut prechádzajúcich okolo. O chvíľku som videl, že Alona prešla cez masívne drevené dvere tak ľahko, akoby to bola hmla. Keď som si bol istý, že je už v dome, rýchlo som šiel na verandu. Alona získa vďaka mojej blízkosti telesnosť, takže bude môcť odomknúť a otvoriť mi dvere.

Neurobila to však. Uplynulo päť sekúnd. Potom desať. A ja som si pripadal strašne nápadný, ako som tam stál na verande, pretože ma z ulice mohol ktokoľvek vidieť. Konečne dvere vrzli a otvorili sa asi na šesťdesiat centimetrov.

Alona vystrčila hlavu. „Vitaj v strašidelnom dome,“ vyhlásila s grimasou na tvári a cúvla, aby som mohol vojsť.

Hala bola ponurá a páchla plesňou a hnilobou. Poškriabané dosky na podlahe vyzerali dosť pevné, ale zo stien na niektorých miestach vytŕčali latky. Nevedel som, či to súvisí so zajtrajšou demoláciou, alebo s dlhoročným pustnutím. Snažil som sa dvere zase zavrieť, ale posunuli sa len o pár centimetrov. Za niekoľko posledných dní zrejme napučali v dôsledku horúčav a vlhkosti natoľko, že nesedeli v zárubni. Super.

Neuškodí trochu čerstvého vzduchu a ďalšieho svetla okrem malej baterky, ktorú som si v poslednej chvíli strčil do vrecka. Lenže ak sa niekto pozorne zahľadí na priečelie domu, všimne si, že dvere sú otvorené.

„Musíme sa pohnúť,“ povedal som.

„To mi nemusíš hovoriť,“ odsekla Alona znechutene, o krok cúvla a utrela si ruku do trenírok. Sivé prachové šmuhy, ktoré sa na nich objavili, bolo zreteľne vidieť dokonca aj v tom šere.

„Kam išla?“ spýtal som sa. „Povedala niečo?“

„Prečo hádžeš všetko na mňa?“ chcela vedieť.

„Žeby preto, že ťa poznám ako svoju dlaň?“

„Tadiaľto.“ Pani Ruizová sa vynorila z tmy za nami, takže sme sa obaja strhli od ľaku.

Stále s rýľom prehodeným cez plece prešla okolo nás k tomu, čo bolo kedysi obrovským, impozantným schodiskom. Teraz, keď väčšina stĺpikov v zábradlí chýbala a niektoré schody boli úplne zhnité, pripomínalo skôr desivý úsmev s vylámanými zubami.

Vyrazil som za ňou.

„Počkaj,“ povedala Alona za mojím chrbtom.

Stuhol som, lebo som si myslel, že začula niečo zvonka. Keď som sa otočil, zistil som, že civie do temnej prvej izby vpravo od domových dverí. „Čo sa deje?“

„Podaj mi baterku.“ Z jej hlasu som poznal, že sa mračí.

Rozsvietil som ju a podal Alone.

Prešla lúčom po miestnosti, ktorá kedysi zrejme slúžila ako pracovňa alebo salónik. V zadnej časti som zazrel priechod do kuchyne alebo čo to bol vedľa za priestor, ktorý pripomínal atramentovočiernu škvrnu. V stenách, odkiaľ zrejme niekto odstránil police, zívali obrovské obdĺžnikové otvory. Na podlahe ešte stále ležalo niekoľko splesnivených knižiek spolu s… Zamračil som sa a podišiel bližšie, aby som lepšie videl.

„Čo je to?“ vyslovila Alona nahlas otázku, ktorú som mal na mysli aj ja.

Uprostred miestnosti ležalo päť čiernych plechových kaziet rozmiestnených do päťuholníka, každá v presne rovnakej vzdialenosti od susedných. Zo všetkých sa tiahol hrubý čierny kábel k niečomu, čo pripomínalo prenosný generátor.

Samotné kazety vyzerali dosť opotrebovane. Steny mali poprehýbané a poškriabané a čierny náter bol na mnohých miestach olúpaný. Z primitívne zvarených hrán bolo jasné, že nejde o priemyselný produkt. Niekto ich vyrobil vlastnoručne.

„Žeby to nejako súviselo s demoláciou?“ napadlo mi. „Nie je to trhavina? Hlavne sa ničoho nedotýkaj.“

Alona si podráždene vzdychla. „Toto predsa nie je vežiak. Chcú ten dom zbúrať, nie vyhodiť do vzduchu.“

Pokrútil som hlavou. Niečo mi tu nesedelo. „Neviem. Proste urobíme svoju prácu a vypadneme odtiaľto skôr, než…“

„Tadiaľto!“ zahrmel zhora hlas pani Ruizovej, až sme sa obaja opäť strhli od ľaku. Zdalo sa, že bývalá gazdiná je rozladená, takmer naštvaná.

„Pozná vôbec nejaké iné slová?“ spýtala sa Alona.

„Ideme!“ zavelil som. Vzal som od Alony baterku a začal som stúpať hore schodmi.

Keď som namieril svetlo pred seba, zistil som, že pani Ruizová na nás čaká v ohybe schodiska. „Tadiaľto,“ povedala zase, ale znelo to trochu príjemnejšie.

„Roztomilá a úžasná spoločníčka,“ zamrmlala Alona za mnou. „Fakt si vieš vybrať.“

„Pozeraj sa pod nohy,“ odsekol som potichu.

„Sklapni,“ zasyčala, ale v tej chvíli som začul, ako polohlasne chváli originálnu architektúru domu: „Pravé drevené podlahy!“ A tak som vedel, že som mal opäť pravdu.

Schodisko pod našou váhou vŕzgalo a stonalo, ale chvalabohu držalo. Hore sa nás ujala pani Ruizová a viedla nás cez dlhú tmavú chodbu s dverami po oboch stranách. Všetky boli otvorené, ale pomedzi dosky, ktorými boli zadebnené okná, prenikalo len minimum svetla a mne sa vážne nechcelo namieriť baterkou do niektorej z tých izieb. Nemal som ani tušenia, čo by som tam uvidel, ak vôbec niečo, a, úprimne povedané, dokonca aj ja, zvyknutý na kadečo, som mal strach. Keby som sa do niektorej z tých miestností náhodou pozrel a zistil by som, že na mňa civie nejaká tvárička, asi by som zbabelo ušiel. Dvaja duchovia boli zatiaľ až-až, vďaka.

Pani Ruizová sa zastavila pri posledných dverách vpravo, jediných, ktoré boli zatvorené.

Obzrela sa na mňa cez mohutné plece. „Tadiaľto,“ zahlásila v okamihu, keď mi to Alona posmešne pošepkala do ucha.

Keď otočila guľou a otvorila dvere, prázdnym domom sa rozľahlo hlasité zaškrípanie pántov. Potom prekročila prah a zastala. Rýľ sa jej zviezol z pleca, kovový koniec pristál s ťažkým dutým žuchnutím na podlahe a jej obrovská postava sa roztriasla.

Niečo sa deje.

S Alonou v pätách som sa okolo nej pretiahol do izby a okamžite mi došlo, čo pani Ruizovú tak vydesilo.

Podlaha bola na mnohých miestach vytrhaná, takže zo starých dosiek trčali nebezpečne ostré triesky. Na zemi ležala vrstva bielej omietky z tucta otvorov nedávno vysekaných do stien. Zjavne tu niekto niečo hľadal.

„Čo som vravela,“ zamrmlala Alona. Mala na mysli svoj plán ísť sem bez pani Ruizovej.

Nevšímal som si ju. „Pani Ruizová,“ ozval som sa a opatrne som k nej podišiel.

Ohromená tou skazou sa na mňa vôbec nepozrela a mne napadlo, či to nebola jej izba. Dávalo by zmysel, že vec, ktorú chcela, sa nachádzala v miestnosti, kde kedysi bývala.

„Pani Ruizová,“ zopakoval som.

Tentoraz zdvihla oči a mala v nich taký rozzúrený výraz, že som o krok cúvol.

„Ty,“ precedila cez zaťaté zuby.

„Jéj, nové slovo!“ utrúsila Alona, ktorá sa prešmykla okolo mňa, aby ten chaos a možno aj prázdnu skriňu preskúmala zblízka.

Stále som hľadel na pani Ruizovú. „To nie. Ja som to neurobil.“

Akoby ma nepočula. „Povedala som to len tebe,“ vyhlásila chrapľavým hlasom plným zlosti.

Natiahol som ruky pred seba v upokojujúcom geste. „Možno to tak vyzerá, ale toto určite urobil niekto iný…“

Hodila si ťažký rýľ späť na plece a zovrela drevenú násadu, akoby to bola bejzbalová palica.

Dočerta. Ďalšou tienistou stránkou daru, že duchovia získavajú v mojej blízkosti telesnosť, bolo, že tí naštvaní sa ma potom mohli pokúsiť zabiť.

Pomaly som cúval. „Alona?“

Kútikom oka som videl, že prudko dvihla hlavu, lebo v mojom hlase zaregistrovala známku ťažko potláčanej paniky.

Povzdychla si a zamierila k pani Ruizovej. Cestou prekračovala a obchádzala dosky vytrhnuté z podlahy s takým pôvabom, akoby to robila každý deň. „Počujte, viem, že je niekedy otravný, ale nekradne. Verte mi.“

Vrhla na mňa podráždený pohľad. Zjavne bola ešte stále naštvaná, že som sa odmietol zapojiť do jej dômyselného plánu, ako zohnať iPad. Bola presvedčená, že dotykový displej bude natoľko citlivý, že ho bude môcť používať aj v mojej neprítomnosti. Blogovanie, Twitter a Facebook – všetko pre mŕtve dievča. Blbosť.

„Takže nie je nutné vyvádzať,“ pokračovala Alona. „On vám nevzal… tú vašu vec. Navyše musíte najprv hovoriť so mnou…“

Aby vás vypočul. Tie slová mali akýsi rituálny účinok a dokázali dočasne znehybniť duchov, ktorí mi chceli ublížiť. No skôr, ako mohla Alona dopovedať, pani Ruizová sa zahnala mäsitou päsťou a jednu jej vrazila.

Alona nie je nijaká krehotinka. Vďaka viacročnému tvrdému tréningu roztlieskavačky a neúnavnej snahe vyhnúť sa celulitíde bola v dobrej kondícii, pružná a svalnatá. Proti pani Ruizovej a prudkej rane však nemala ani najmenšiu šancu.

Odletela dozadu, narazila do steny a potom sa bez hlesnutia zviezla na podlahu.

„Alona!“ Vrhol som sa k nej a na pani Ruizovú som na okamih zabudol. Áno, Alona už je teoreticky mŕtva, ale človek, ktorý sa osemnásť rokov rozpráva s duchmi, vie, že existujú najrôznejšie druhy smrti a niektoré sú lepšie než iné.

Kľakol som si k nej, ale skôr než som sa jej stačil dotknúť, zablikala a zmizla.

Vydesil som sa. Alona vyčerpala svoju energiu na tejto úrovni existencie. Od chvíle, keď pochopila tú záležitosť s pozitívnou energiou, sa len zriedkakedy stratila úplne. Ale kedykoľvek sa to stalo, mohlo to byť naposledy, čo znamenalo, že sa sem už možno nedokáže vrátiť.

Raz k tomu dôjde. Je to nevyhnutné. Odíde buď preto, že mizla pričasto, alebo preto, že sa po ňu vráti svetlo. Otázka znela, či to bude dnes. Zostalo mi zle, už len keď som na to pomyslel. Nechcel som, aby sa to stalo takto, aby sa Alona obetovala pre moju záchranu.

Nad hlavou mi varovne zahvízdal vzduch a ja som sa vrhol dozadu tesne predtým, ako na mieste, kde som dovtedy kľačal, pristál rýľ. Prudko som dopadol na chrbát a do kože pod tričkom sa mi zadreli triesky. Ďalšia bezprostredná otázka znela, či sa bez Alony dokážem pani Ruizovej ubrániť.

Zaťal som zuby a prinútil som sa vstať, práve keď si znovu prehodila rýľ cez plece. Dopotácal som sa k dverám, aj keď som cítil, ako chrbát protestuje a tečie mi z neho krv.

Do chodby som sa skôr zrútil, než som do nej vošiel, vďačný, že som vonku. Potom som za sebou začul ťažký krok pani Ruizovej. Vyškriabal som sa na nohy a každú chvíľu som čakal ranu rýľom, tentoraz možno do hlavy.

Namiesto toho sa dvere po oboch mojich bokoch zabuchli, potom ďalšie dvoje a potom ďalšie, až po koniec chodby.

Snaží sa ma tu uväzniť. Dočerta, musí mať nejakú zvláštnu energiu, keď dokáže zatvoriť dvere bez toho, aby sa ich dotkla. Rýchlosť nebola jej silnou stránkou; sila áno. Ak sa čo najskôr nedostanem k domovým dverám, možno dokáže zabuchnúť aj tie a potom budem v kaši. Zrejme by som dokázal vykopnúť dosku na niektorom okne, ale nevedel som, či to stihnem skôr, ako ma pani Ruizová ubije rýľom.

Kým som lapal dych a zatínal zuby, lebo chrbát ma bolel ako čert, čo najrýchlejšie som kríval ku schodisku.

Na jeho vrchole som zakopol o zhnité zvyšky koberca a niekoľko prvých schodov som prešiel po zadku. Keď som sa chytil zábradlia, aby som sa pozviechal, pani Ruizová doň tresla rýľom, len kúsok vedľa mojich prstov. Na podlahu v hale dopadla spŕška triesok.

Zjojkol som a trhol som rukou nabok. „Len som sa vám snažil pomôcť, jasné? Ja som vám nič nevzal!“ zahulákal som na ňu.

„Ja áno,“ ozvalo sa zdola.

Riskol som to, prestal som sledovať pani Ruizovú a namieril som baterkou, ktorú sa mi nejako podarilo udržať v ruke, pod schodisko. Pri jeho päte stálo dievča s bledou tvárou, ktoré som ešte nikdy nevidel. Z hlavy mu na všetky strany trčali dlhé tmavé krepované vlasy, skoro akoby boli živé. Bolo celé v čiernom, takže sa takmer strácalo v okolitom šere. Ďalší duch? Bomba!

Lenže potom som si všimol, že drží v ruke akúsi baterku, ktorá však z nejakého dôvodu nesvieti. V druhej ruke nieslo starú špinavú obliečku na vankúš plnú vecí s ostrými hranami a asi dosť ťažkú. Vyzeralo to, že sa každú chvíľu roztrhne.

Takže nijaký duch. Dobrodružka? Zlodejka?

Dievča potriaslo batohom, z ktorého sa ozvalo cinkanie – akoby tam boli mince, ale hlasnejšie. „Hľadáš toto?“ spýtalo sa.

„Nie,“ odvetil som, ale dievča sa nepozeralo na mňa. Civelo na niečo alebo na niekoho nado mnou.

Pani Ruizová zúrivo zavrčala a ja som cítil, ako sa schodisko zatriaslo, keď sa po ňom vydala nadol.

Vstal som a potácavo som prekonal zvyšné schody. Nechcel som jej stáť v ceste.

Keď som dokrivkal do haly, dievča na mňa vrhlo krátky pohľad, ale okamžite opäť uprelo oči na pani Ruizovú, ktorá pomaly zostupovala po schodisku. Až teraz mi to došlo. To dievča vie, že tam je ešte niekto. Pani Ruizovú počuje alebo vidí, možno oboje.

Je médium. Skutočné. Ako ja.

Doriti!

„Strieborné lyžice?“ Dievča znovu potriaslo svojím úlovkom. „Vážne? Dali ti svoj dom a ty si im ukradla všetky lyžice? Navyše z niekoľkých súprav?“

Ešte stále sa mi točila hlava z toho, čo som o tom záhadnom dievčati zistil, ale prinútil som sa sústrediť na konverzáciu. O toto išlo? O príbory?

„Nedostala som tento dom do daru!“ vykríkla pani Ruizová. „Bolo to väzenie, z ktorého by som ušla, keď tá starena konečne umrela. Lenže ona zo mňa urobila nájomníčku tohto miesta namiesto toho, aby mi dala odchodné, ako sľúbila. Dom mi nepatril. Nemohla som ho predať. Po dlhých rokoch, čo som sa jej obetovala, som aj tak nemohla odísť.“ Pohľad na znovunájdený poklad jej zrejme rozviazal jazyk. To by Alona zízala!

Pani Ruizová tresla rýľom do zábradlia ako hráč All-Star tímu napchatý steroidmi. Spráchnivené drevo prasklo a jeho kúsky sa rozleteli na všetky strany. Desivo, výhražne sa usmiala. Nechránila dom pred zlými ľuďmi, ako sme si mysleli. Chránila svoju skrýšu, odmenu, ktorú si sama vzala a ktorú nestihla speňažiť.

„To ťa muselo vážne naštvať.“ Dievča znovu potriaslo plnou obliečkou a začalo cúvať okolo pootvorených hlavných dverí do miestnosti, ktorá bola kedysi zrejme pracovňou alebo salónikom.

Do miestnosti, v ktorej Alona objavila všetko to zvláštne zariadenie.

Naraz začali dieliky tejto skladačky zapadať do seba. Nech boli tie krámy čokoľvek, Alona mala pravdu. S demoláciou nemali nič spoločné. Patrili tejto babe a súviseli s plánom, ktorý si pripravila na pani Ruizovú. Zrejme sme narušili jej… čo? Prieskum? Vyháňanie diabla?

Pani Ruizová s pohľadom upretým na batoh sledovala dievča do miestnosti ako pes fascinovaný maškrtou. Maškrtou z rýdzeho striebra.

Keď bývalá gazdiná prešla okolo mňa, pustil som sa za ňou, hoci ma všetko bolelo a cítil som, že mi po chrbte tečie krv. Musel som vidieť, čo sa stane, až ju to dievča dostane do miestnosti.

Bola to chyba.

Pani Ruizová, ktorá zjavne usúdila, že sme parťáci alebo že je moja pokračujúca existencia proste ďalšou urážkou, ktorú už nedokáže zniesť, sa na mňa zahnala rýľom. Hodil som sa na zem a z ochromených prstov mi vyletela baterka.

Gazdiná ma minula, ale keď švihla rýľom, pocítil som okolo hlavy prudký závan vzduchu. A keď sa na mňa teraz pozerala, neexistovalo nič, čo by jej zabránilo v ďalšom pokuse. Domové dvere boli odo mňa len asi meter a pol, ale pani Ruizová stála oveľa bližšie.

Kútikom oka som zaregistroval, že dievča prudko zdvihlo svoju baterku.

Objavil sa oslnivo modrý lúč a dopadol sprava na pani Ruizovú.

Rozzúrená gazdiná skrivila tvár a telo sa jej naplo, akoby na mňa chcela znovu zaútočiť. Vydesene som uhol. Videl som, že pevne zviera násadu rýľa, ale ani rýľ, ani jej ruky sa nepohli. S narastajúcou panikou to skúšala znovu a znovu. Zdalo sa, že lúč ju ochromil presne v mieste, kde sa jej dotkol.

Uľahčene som si vydýchol.

Potom však ku mne natiahla ľavú ruku, na ktorú lúč nesvietil. Pred tvárou sa mi mihli jej pokrútené špinavé prsty.

„Viac doľava!“ vykríkol som na dievča. To potichu zaklialo a rýchlo upravilo smerovanie baterky.

Keď lúč zachytil celú postavu, pani Ruizová zmeravela. Potom otvorila ústa v nemom výkriku. Vzduchom sa šírilo hlasné bzučanie a ja som cítil, že sa mi zježili chĺpky na rukách.

Na okamih svetlo zažiarilo jasnejšie a potom pani Ruizová zmizla za praskavého zvuku, pri ktorom ma zaboleli uši.

Dievča okamžite zhaslo baterku a zahrnulo ma prívalom nadávok takmer rovnako brutálnych a hlasitých ako prasknutie, ktoré im predchádzalo.

„Čo to bolo?“ spýtal som sa ohromene.

„Pokazil si mi život. Vďaka.“ Potom sa dievča otočilo na opätku a rýchlo vošlo do miestnosti s tým zvláštnym zariadením.

Vydriapal som sa na nohy, zodvihol som zo zeme baterku a pomaly som sa šuchtal za ním. Sledoval som, ako zbiera zo zeme plechové kazety, odpája ich od káblov a všetko pchá do obrovskej čiernej športovej tašky, ktorú odniekiaľ vylovilo.

„Myslím to vážne. Čo to bolo?“ Vzápätí mi zišla na um lepšia otázka. „Kto si?“ Jediný ďalší človek, o ktorom som vedel, že je médium, bol môj otec. A ten zomrel – zabil sa – pred troma rokmi. Vždy som si myslel, že je nás viac, aj keď, ako sa zdalo, asi nie veľa. Koniec koncov, táto schopnosť je dedičná. Nemohol som byť jediný, komu pripadla táto genetická výhra, aby som tak povedal. Navyše som predpokladal, že väčšina tých ľudí je buď šialená, alebo mŕtva, vzhľadom na to, že ja sám som až donedávna išiel po jednej z týchto ciest – alebo po oboch.

„Byť na tvojom mieste, tak odtiaľto vypadnem,“ povedalo dievča. „Ralph je priveľký strachopud na to, aby šiel do domu sám, ale zavolá posily.“ Prehodilo si tašku s vecami cez plece a s generátorom pod pazuchou zamierilo k priechodu do susednej miestnosti. Obliečku so striebornými lyžicami a tú zvláštnu baterku, ktorá mi zachránila život, som nikde nevidel. Žeby boli takisto v tej taške?

„Ralph?“ Nemal som ani tušenia, o kom to hovorí.

„Ten strážnik?“ zareagovalo dievča pohŕdavo.

V tej chvíli som zvonku začul silnejúce húkanie sirén. Dočerta!

„Počkaj. Povedz mi, kto si, kde ťa nájdem.“ Nemohol som tú babu nechať odísť bez toho, aby som sa niečo dozvedel. Všetky informácie o médiách, čo som mal, som si poskladal z útržkov, ktoré mi neochotne poskytol otec, a z nepresvedčivých údajov, ktoré sa dali nájsť v knihách a na internete. Väčšinou išlo o duchárske táraniny, nič praktické. Bolo by super prekonzultovať tie informácie s niekým iným. A potom tu bola tá zbraň, ktorú použila proti pani Ruizovej. Keby som takú mal… Naraz som si dokázal predstaviť život, v ktorom by som nemusel byť stále v strehu.

Dievča sa otočilo. Na tvári malo podráždený výraz a potom ešte niečo… Strach. Položilo generátor a tašku na zem rýchlosťou, ktorá ma prekvapila, a z jedného z mnohých vreciek na nohaviciach vytiahlo tú špeciálnu baterku.

„Poď ku mne!“ nariadilo mi. „Rýchlo!“

Zaregistroval som pohyb vpravo od seba a predpokladal som, že keď sa tam pozriem, znovu uvidím pani Ruizovú. Namiesto toho som rozoznal hmlistú postavu zhmotňujúcej sa Alony, nezreteľnú šmuhu blond vlasov, bieleho trička a červených trenírok.

Vďakabohu. Z mnohých dôvodov som si uľahčene vydýchol. „To je v poriadku. Je to kamarátka.“

Dievča na mňa hodilo pohľad, ktorý bol zmesou súcitu a znechutenia. „Ty si duchár?“

Nechápavo som sa naň pozrel. „Čože?“

Pokrútilo hlavou a strčilo si baterku späť do vrecka. „Idiot,“ zamrmlalo.

Ja som však nemal tušenia, o čom je reč, a tak som nemohol odporovať.

Neznáma baba si znovu vzala svoje veci a dala sa na odchod. Potom s povzdychom zastala. „Ak ťa tu nechám, zbalia ťa, však?“

No…

„Poď.“ Netrpezlivo mávla rukou. „Nemôžem riskovať, že niečo vytáraš polišom.“

„Ty poznáš inú cestu von?“ spýtal som sa. Podľa toho, čo som videl, bol celý dom okrem vchodových dverí zamknutý a mal zadebnené okná.

Samoľúbo sa zaškerila. „Ty nie?“

Prešla cez potemnený priechod do vedľajšej miestnosti a ja som ju váhavo nasledoval.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

1 Will