YOLI

Přeložila Jana Kunová

Rainbow Rowell

Eleanor & Park

Copyright © 2013 by Rainbow Rowell

Cover design © 2013 by Olga Grlic

Translation © Jana Kunová, 2014

All rights reserved.

ISBN 978-80-87543-28-3

Už se ji nesnažil přivést zpět.

Vracela se, jen když sama chtěla, ve snech, ve lžích a střípcích déjà vu.

Třeba cestou do práce, zahlédne z auta zrzavou holku, stojí na rohu a on by na krátkou zalykavou chvilku přísahal, že je to ona.

Pak si všimne, že ta holka je spíš blond než zrzavá.

A že drží cigaretu… a má na sobě tričko Sex Pistols.

Eleanor nesnášela Sex Pistols.

Eleanor…

Stojí za ním, dokud se neohlédne. Leží vedle něj ještě vteřinu před probuzením. Ve srovnání s ní mu všichni připadají šediví a prázdní a nikdo mu není dost dobrý.

Eleanor všechno zkazila.

Eleanor odešla.

Už se ji nesnažil přivést zpět.

SRPEN 1986

KAPITOLA 1

PARK

Na to, aby neslyšel ty kretény vzadu v autobuse, XTC nestačili.

Park si přimáčkl sluchátka ještě víc na uši.

Zítra si přinese Skinny Puppy nebo Misfits. Nebo si nahraje zvláštní kazetu do autobusu, na které bude maximum řevu a jekotu.

K nové vlně se může vrátit v listopadu, až dostane řidičák. Rodiče mu slíbili mámin Chevrolet Impala, a tak si šetřil na autorádio. Až bude do školy jezdit autem, bude si moct poslouchat, co bude chtít, nebo třeba vůbec nic, a navíc si bude moct dvacet minut přispat.

„Nic takovýho neexistuje,“ zahulákal někdo za ním.

„To teda kurva jo,“ zařval Steve. „Vopilá vopice, ty vole, to je náhodou vopravdickej styl. Můžeš tak někoho i zabít…“

„Kecáš.“

„Ty kecáš,“ řekl Steve. „Parku! Hej, Parku!“

Park ho slyšel, ale nereagoval. Někdy stačilo chvilku si Stevea nevšímat a začal otravovat někoho jiného. V tom spočívalo osmdesát procent úspěchu, když jste chtěli přežít to, že Steve je váš soused. Zbývajících dvacet bylo zkrátka o tom, že nesmíte moc vystrkovat hlavu…

Na což Park momentálně zapomněl. Do zátylku ho trefila papírová koule.

„To byly moje výpisky z biologie člověka, ty hovado,“ řekla Tina.

„Promiň, lásko,“ řekl na to Steve. „Já tě vo biologii člověka všecko naučím, co potřebuješ vědět?“

„Nauč ji styl vopilý vopice,“ řekl někdo.

„PARKU!“ zařval Steve.

Park si sundal sluchátka a otočil se. Steve trůnil jako král úplně vzadu. Dokonce i vsedě se skoro dotýkal hlavou stropu. Vždycky a všude vypadal, jako by měl kolem sebe nábytek pro panenky. Už od sedmičky by ho nikdo nerozeznal od dospělého chlapa, a to bylo ještě předtím, než mu začaly růst vousy. Což netrvalo dlouho.

Občas Park přemýšlel, jestli Steve chodí s Tinou, protože vedle ní působí ještě víc obludně. Většina holek ze čtvrti byla malá, ale Tina neměla snad ani metr pade. A to včetně hára.

Jednou, ještě na druhém stupni, si nějaký kluk dělal ze Stevea prču, že nesmí Tinu zbouchnout, protože jeho mamutí dítě by ji zabilo. „Protrhlo by jí břicho jako vetřelec,“ vyjádřil se konkrétně. Steve si o jeho ksicht zlomil malíček.

Když to slyšel Parkův táta, řekl: „Někdo by měl toho Murphyovic kluka naučit, jak se správně zatíná pěst.“ Park doufal, že ho to nikdo nenaučí. Ten kluk, co ho Steve praštil, nemohl týden otevřít oči.

Park hodil Tině zpátky zmuchlaný domácí úkol. Chytila ho.

„Parku,“ řekl Steve, „pověz tady Mikeymu vo karate stylu vopilý vopice.“

„Ten já neznám.“ Park pokrčil rameny.

„Ale existuje, že jo?“

„Už jsem o tom něco slyšel.“

„A máš to,“ řekl Steve. Hledal, co by po Mikeym hodil, ale nic nenašel, tak na něj místo toho ukázal. „Sem ti to kurva řikal.“

„Co ví krucinál Sheridan o kung-fu?“ namítl Mikey.

„Seš úplně blbej?“ opáčil Steve. „Jeho máma je Číňanka.“

Mikey si začal Parka prohlížet. Park se usmál a přimhouřil oči. „Jo, teď už to asi vidim,“ řekl Mikey. „Sem vždycky myslel, že seš Mexikán.“

„Ty vole, Mikey,“ řekl Steve, „ty seš takovej rasista.“

„Není Číňanka,“ řekla Tina. „Je Korejka.“

„Kdo?“ zeptal se Steve.

„Parkova máma.“

Parkova máma Tině už od základky stříhala vlasy. Obě nosily nachlup stejný účes, dlouhou trvalou s natupírovanou ofinou.

„Je to sexy baba, to zas jo,“ prohlásil Steve a rozesmál se vlastním slovům. „Bez urážky, Parku.“

Park se přinutil k dalšímu úsměvu, sjel hloub do sedadla, zase si nasadil sluchátka a pustil si to víc nahlas. Stejně Stevea a Mikeyho slyšel, i když seděli o čtyři řady dál.

„Ale k čemu to kurva je?“ zeptal se Mikey.

„Ty pako, chtěl by ses porvat s vožralou vopicí? Jsou velký jak kráva. Neviděls Nikdy neprohrát? Si představ, jak by tě takovej vorangutan zmasil.“

Park si té nové holky všiml asi tak ve stejné chvíli jako ostatní. Stála vepředu u první volné sedačky.

Seděl tam nějaký prvák, sám. Položil na prázdné místo vedle sebe batoh a zadíval se jinam. Všichni, kdo seděli sami, si přesedli k uličce. Park zaslechl, jak se Tina uchichtla. Pro takovéhle věci žila.

Ta nová se zhluboka nadechla a postoupila dál do uličky. Nikdo se na ni nepodíval. Park se taky snažil nedívat, ale bylo to jako železniční neštěstí nebo zatmění slunce.

Ta holka vypadala přesně jako někdo, komu se tohle stává.

Nebyla jen nová, ale taky tlustá a nemotorná. Měla šílené vlasy, příšerně zrzavé a ještě navíc kudrnaté. A oblečená byla jako… jako by chtěla, aby na ni lidi zírali. Nebo jako by nevěděla, jak vadně vypadá. Měla na sobě kostkovanou košili, pánskou, na krku snad deset ujetých náhrdelníků a kolem zápěstí uvázané šátky. Připomínala Parkovi strašáka do zelí nebo hadrovou panenku, jaké měla jeho máma na prádelníku. Něco, co v divočině nepřežije.

Autobus zase zastavil, nastoupila další várka dětí. Cpali se kolem té holky, strkali do ní a sedali si na svoje místa.

To byl právě ten problém – všichni v tomhle autobuse už měli svoje místa, která si zabrali první den školy. A kdo měl jako Park to štěstí, že seděl na dvojsedačce sám, ten nemínil o tuhle výhodu přijít. Zvlášť ne kvůli někomu takovému.

Park znovu zvedl oči. Ta holka tam prostě jen tak stála.

„Hej, ty!“ houkl řidič. „Sedni si.“

Holka popošla dál do autobusu. Nestvůře přímo do tlamy. Kristapána, pomyslel si Park, stůj. Otoč to. Cítil, jak se Steve a Mikey s každým jejím krokem mlsně olizují. Znovu se pokusil odvrátit pohled.

Vtom holka uviděla volné místo přes uličku od Parka. Tvář se jí rozsvítila úlevou a rychle k němu zamířila.

„Hej,“ řekla ostře Tina.

Holka šla dál.

„Hej,“ zopakovala Tina. „Rézi.“

Steve se rozesmál. Jeho kámoši se ve vteřině přidali.

„Tam nemůžeš sedět,“ pokračovala Tina. „Tam sedí Mikayla.“

Holka se zastavila, podívala se na Tinu, pak na prázdnou sedačku.

„Sedni si!“ zařval vepředu řidič.

„Někam si sednout musím,“ řekla holka pevně a klidně.

„To není můj problém,“ štěkla Tina. Autobus sebou škubl a holka udělala krok vzad, aby neupadla. Park si chtěl ještě víc zesílit walkmana, ale už ho měl na maximum. Znovu se na tu novou podíval. Vypadalo to, že začíná brečet.

Než se vůbec vědomě rozhodl, že to udělá, odsedl si k okýnku.

„Sedni si,“ řekl. Vyznělo to naštvaně. Holka se k němu otočila, jako by si nebyla jistá, jestli není jen další z těch pitomců. „Kurvafix,“ sykl Park a ukázal na místo vedle sebe, „prostě se posaď.“

Sedla si. Nic neřekla – zaplaťpánbůh mu nepoděkovala – a nechala mezi nimi mezeru dvacet čísel.

Park se obrátil k plexisklovému oknu a čekal, až vypukne peklo.

KAPITOLA 2

ELEANOR

Eleanor zvažovala své možnosti:

1. Mohla by jít ze školy domů pěšky. Pro: Pohyb, barva ve tvářích, měla by čas pro sebe. Proti: Ještě neznala adresu, kam se přestěhovali, nevěděla ani, kterým směrem by přibližně měla jít.

2. Mohla by zavolat mámě a poprosit, ať pro ni přijede. Pro: Spousta věcí. Proti: Máma nemá telefon. Ani auto.

3. Mohla by zavolat tátovi. Cha.

4. Mohla by zavolat babičce. A jen tak hodit řeč.

Seděla na betonových schodech před školou a dívala se na řadu žlutých autobusů. Stál tam i ten její. Linka 666.

I kdyby se Eleanor dneska nějak vyhnula autobusu, i kdyby se zničehonic objevila kmotřička víla v kočáře z dýně, stejně bude muset zase zítra nějak dojet do školy.

A nehrozí, že by ti zplozenci satana z autobusu zítra vstali z postele lepší nohou. To fakt ne. Vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby si příště vyvrátili čelisti jako žraloci. Ta holka vzadu, ta blonďatá s plísňovou džínskou? Ta má pod ofinou schované rohy, to je jasné. A ten její kluk nejspíš pochází z krve nefilim.

Ta holka, vlastně oni všichni Eleanor nenáviděli, ještě než ji vůbec uviděli. Jako kdyby je někdo v předchozím životě najal, aby ji zabili.

Nedokázala říct, jestli ten asijský kluk, který ji nakonec pustil sednout, patří k nim, nebo jestli je akorát doopravdy blbej. (Ne blbej jako blbej… Chodil s ní na dva předměty pro pokročilé.)

Máma trvala na tom, že ji na nové škole musí zařadit do tříd pro pokročilé. Hrozně vyváděla, když zjistila, jak špatné známky měla Eleanor loni v prváku. „Tomu se přece nemůžete divit, paní Douglasová,“ řekla jí výchovná poradkyně. Cha, pomyslela si Eleanor, to byste se divila, čemu všemu se v týhle situaci dokáže divit.

Ale co. Eleanor mohla stejně dobře koukat na mraky v hodinách pro pokročilé. Oken je v těch třídách stejně.

Pokud se do téhle školy vůbec ještě vrátí.

Pokud se vůbec dostane domů.

Stejně o tom, co se stalo v autobuse, nemohla mámě říct. Máma už jí nabízela, že nemusí jezdit autobusem. Včera, když jí pomáhala vybalovat…

„Richie říkal, že tě bude vozit,“ řekla, „má to při cestě do práce.“

„A budu muset sedět venku na korbě?“

„On se s tebou snaží usmířit, Eleanor. Slíbilas, že se budeš taky snažit.“

„Já se radši usmiřuju na dálku.“

„Řekla jsem mu, že jsi připravená stát se součástí naší rodiny.“

„Já už součástí týhle rodiny jsem. Dokonce patřím k zakládajícím členům.“

„Eleanor,“ řekla máma. „Prosím.“

„Budu prostě jezdit autobusem,“ prohlásila Eleanor. „Žádnej problém. Seznámím se s lidma.“

Cha, pomyslela si teď. Velké, dramatické cha.

Autobus za chvíli odjede. Pár jiných už vyrazilo. Někdo seběhl ze schodů a neúmyslně jí kopl do batohu. Dala ho z cesty a začala se omlouvat – ale byl to ten blbej asijskej kluk, a jakmile ji poznal, zamračil se. Tak se na něj taky zamračila a on běžel dál.

No tak jo, pomyslela si. Toho bohdá nebude, aby malá sataňátka zůstala o hladu.

KAPITOLA 3

PARK

Cestou domů na něj vůbec nepromluvila.

Park celý den přemýšlel, jak by se té nové holky zbavil. Musel by si někam přesednout. Jiné řešení neexistovalo. Jenže kam? Nechtěl se nikomu vnucovat. A už jen to, že sedí někde jinde, by k němu přilákalo Steveovu pozornost.

Čekal, že se do něj Steve začne navážet hned, jak tu holku pustil sednout, ale on se jen dál bavil o kung-fu. Park toho náhodou o kung-fu věděl spoustu. Protože jeho táta byl vysazený na bojová umění, ne proto, že jeho máma je z Koreje. On a jeho mladší brácha Josh začali dělat taekwondo, jakmile se naučili chodit.

Přesednout si, ale kam…

Určitě by se našlo místo vepředu mezi prváky, ale to by byla všeříkající ukázka slabosti. Navíc se mu dost nelíbilo, že by měl tu novou divnou holku nechat vzadu v autobuse samotnou.

Nenáviděl se za to, že takhle uvažuje.

Kdyby se jeho táta dozvěděl, o čem přemýšlí, řekl by, že Park je poseroutka. Projednou nahlas. Kdyby se to dozvěděla babička, dala by mu jednu za ucho. „Co je to za způsoby?“ řekla by. „Takhle se chováš k člověku, kterýho potkala smůla?“

Jenže Park taky neměl zrovna štěstí – nebo postavení – aby mohl být k té trapné zrzce velkorysý. Stačilo to akorát na to, aby mu všichni dali pokoj. A věděl, že je to dost hnusné, ale svým způsobem byl rád, že takoví jako ta holka existujou. Protože na světě jsou i lidi jako Steve, Mikey a Tina a potřebujou nějakou kořist. Když to nebude ta zrzka, bude to někdo jiný. A když to nebude někdo jiný, bude to Park.

Dneska ráno to Steve nechal být, ale to nevydrží věčně…

Znovu uslyšel babičku: „Synku, ty si opravdu děláš hlavu s tím, žes udělal něco pěknýho a ostatní to viděli?“

Zas tak pěkné to od něj nebylo. Pustil tu holku sednout, ale byl na ni sprostý. Když odpoledne přišla k nim na angličtinu, měl pocit, že ho pronásleduje jako rozzlobený duch…

„Eleanor,“ přivítal ji pan učitel Stessman. „To jméno má zvuk. Nosívaly ho královny, víte?“

„Tak se jmenuje ta tlustá čipmančice,“ zašeptal někdo za Parkem. Někdo jiný se zasmál.

Pan Stessman ukázal na prázdnou lavici vepředu.

„Dnes předčítáme poezii, Eleanor,“ oznámil jí. „Dickinsonovou. Mohla byste třeba začít.“ Otevřel učebnici na příslušné straně a ukázal tam. „Do toho,“ řekl, „hezky hlasitě a zřetelně. Já vás zastavím.“

Ta nová se na učitele podívala, jako by doufala, že si dělá srandu. Jakmile pochopila, že nedělá – on si srandu nedělal skoro nikdy – začala číst.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3