© Zdeněk Jančařík, Ludmila Javorová, 2020

Cover photo © Vít Kobza

© Portál, s. r. o., Praha 2020

ISBN 978-80-262-1693-3

In memoriam Felixe Marii Davídka a všech statečných mužů a žen skryté církve

I když jsem nemohla sloužit jako kněz, Pán Bůh mi dal ochutnat všechno z kněžské služby.

LUDMILA JAVOROVÁ

Ty jsi kněz navěky podle řádu Melchisedechova.

ŽIDŮM 7,17

Úvodem

Památka bratra biskupa Felixe. Na něho vzpomíná jen malé stádečko, ale on hlásal univerzalitu Krista, proto bude jednou vzpomínán celou církví. Ta totiž v přítomnosti jen stále mluví o nutnosti reforem, on však konal. O čem zákoníci říkali, že to nejde, on to udělal – a šlo to! K čemu nyní nemají odvahu biskupové celého světa včetně římského, k tomu měl Felix odvahu už před půl stoletím. Papež František říká, že kněží mají strach z evangelia, a proto sahají po církevním právu. Platí to tedy bohužel i o něm. Proč nedá příklad a nevztáhne ruce na poctivé katolické táty (mámy) rodin? Církevní právo se rádo cpe všude mezi Boha a člověka (Lk 23). V dějinách církve nebylo ani nebude biskupa tak odvážného, rozvážného, rozhodného a riskujícího, jako byl náš Felix. Kladl důraz na vzdělání svých necelibátních kněží. Jeho prognóza neklerikálního duchovenstva s vlastními příjmy a bydlením se ukazuje stále víc jako jediná možná v budoucnosti.

Felix je mučedníkem těch svých 14 let v nejtěžších žalářích té doby. Navíc – ztratil dobré jméno, byl doslova nazván bláznem, ale pro nás stojí vedle takového Teilharda de Chardin, jehož osud psance ve své církvi trvá dodnes. Do našeho Titaniku teče, ale pumpovat vodu z podpalubí se nesmí, nebo jen skrytě, aby se nerušila pohoda na palubě. Sestry, bratři, děkuji vám za každou připomínku biskupa Felixe dnešním mladým. Ti staří ať zůstanou ve svých hříších (Lk 23).

Jan Rybář

předneseno na tuřanském hřbitově 18. srpna 2019 ve výroční den úmrtí FMD

Vy jste měl být jezuita!

První rozhovor je vždycky důležitý. Od něj se odvíjí vše další. Oba partneři si tříbí argumenty, ohledávají terén, poznávají se navzájem. Mám dojem, že mezi mnou a Ludmilou Javorovou přeskočila jiskra hned zkraje. Od začátku jsem si byl vědom toho, že přistupuji k rozhovoru jako kněz, který se vyptává kněze. Že máme vlastně jedno téma, kolem kterého se budeme po celou dobu jejího vyprávění točit. Kněžství jako svátost, kněžství jako dar, kněžství jako úděl, fátum, někdy i prokletí. Svátost, kterou je poznamenán celý život svěcence, znamení, které se nevyjadřuje kolárkem ani štólou, ale bytím. V tomto prvním hovoru se zříkám všech poznámek pod čarou a nechám slova prostě plynout. Většina z toho, o čem s Ludmilou Javorovou mluvíme, bude vysvětlena v následujících kapitolách.

Setkala jste se, paní Ludmilo, někdy se salesiány?

Ano, ale je to už dávno. Pater Januš mně kdysi dávno řekl, že měl sen, že se jednou k salesiánům vrátím. Říkala jsem si: „To asi nepůjde.“ (smích)

A najednou tu máte v bytě salesiána, který s vámi dělá knižní rozhovor…

Ale to byli tehdy jiní salesiáni. Já vás tam podle vašich článků nemůžu zařadit. Tak jak jsem je znala, tak vás bych dala k jezuitům.

Já už nebudu měnit! (smích)

Ne, to nedělejte! Možná i ti salesiáni potřebují dnes trochu „pootočit“. Dívat se na svět z jiného úhlu, směrem do budoucnosti. Když se podíváte na řády a na to, k čemu je vybízel koncil, tak to bylo jedno ze znamení času (signum). Pokud nemají dorost, tak se mají zamyslet nad tím, jestli jdou cestou, která je pro budoucnost nosná.

Pro nás je mantrou „věrnost charizmatu zakladatele“.

Já bych ale řekla, že mohou také přijmout jiné poslání, než to bylo na počátku. Vnášet do světa novou inspiraci podle kultury a sociálního prostředí, v nichž působí. Je to náročné, ale s pomocí Ducha možné.

Dětství a mládí

Měl jsem zprvu pocit, že jsem se v malinkatém jednopokojovém bytě paní Ludmily v Brně na sídlišti na Staré Osadě propadl do Čapkovy Věci Makropulos – čas se nám postupně stal relativní veličinou. Začali jsme si povídat v den mých pětapadesátých narozenin. Ludmila Javorová nedlouho potom oslavila osmaosmdesátku. Občas skáčeme v desetiletích, paní Ludmila toho má evidentně spoustu na srdci. Vypráví, vzpomínky se větví a já chvílemi řadím zpátečku. Nejčastějším slovem rozhovoru je asi: Vraťme se v čase… Nejprve byla sestra Lída, jak jsem si po chvíli dovolil paní Ludmilu oslovovat, velmi nedůvěřivá k jakémukoli natáčení a vůbec k zaznamenávání svého vyprávění o minulosti – zažila už kvůli své upřímnosti takových ústrků, nepochopení a křivd! Mnozí se tvářili, jako by po roce devadesát měla už jenom mlčet a se svými tajemstvími dožít.

Postupně se sestra Lída otvírá a mluví spontánně, s vitalitou a na svůj věk s neuvěřitelným zápalem. Někdy vzpomíná na jména, která už za ta léta vypadla ze zákrutů paměti, a synapse ne a ne se sepnout. Něco má na jazyku a čeká, až slovo naskočí a přilétne. Mnohé věci se jí vybavují okamžitě, jen nepoučenému tazateli někdy není zcela jasné, jestli se daná událost stala před dvaceti, padesáti nebo sedmdesáti lety. Nebo třeba včera? Proto stále znovu uspořádáváme chronologii, aby vyprávění mělo časovou linku, která se přesto občas dost klikatí… Během rozhovoru teprve objevuji, co to byla skrytá církev, kdo byl vlastně Felix Maria Davídek – a vůbec, jak to všechno asi bylo. Orální paměť je ovšem zrádná, takže text doplňuji poznámkami, které snad pomohou čtenáři v orientaci.

Sestro Ludmilo, proč o tom všem, co jste prožila, nechcete mluvit?

Především už nechci mluvit o tom, co již bylo řečeno, ale o tom, co bylo záměrně zamlčeno nebo nedořečeno. Ovšem nevím, jestli ještě budu s to najít výstižná slova. Ale i když nenajdu slova, chci ještě svědčit o nezměrné Boží spolupráci.

Nechcete tedy vyprávět o svém kněžství ve skryté církvi?

Pro mnohé je kněžství jako takové ve skryté církvi něco jako „úlet“ provázený pocitem nadřazenosti. I s tím jsem se občas setkala. V životě i ve vnitřním světě jsem spontánní. Jakmile ale přicházejí pohledy zvenčí, tak mě to ruší! Jde mi totiž jen a jen o svědectví, vždyť o to denně prosím.

Budu se snažit být v otázce kněžství diskrétní…

Vy jste zařazen v určitém společenském rámci a v řeholi – a tam je kněžství v normě, patří to k vám. Já jsem ve světě, žiji život, jak přichází. Od určité doby, když se utvářelo mé povolání, jsem chtěla být ve světě, Bohu jsem říkala, že nechci odejít ze světa. Nechtěla jsem odejít do ústraní, ale poznávat svět a lidi v něm. Přitom jsem milovala ticho a samotu. Do toho pak přišla podzemní církev. Skrytost jsem vzala jako naprostou normu, která mě čeká. Pak přišel II. vatikánský koncil, který to ještě potvrdil – a já jsem nemohla pochopit, proč lidé tu skrytost nechápou. Obecně se lidem nechce opouštět věci tohoto světa a měnit způsob existence, a proto je můj způsob existence irituje a naplňuje nejistotou. Je to zcela jiný způsob života, než by si možná představovali.

Ano, bojíme se proměnit svůj obraz o Bohu, o kněžství, o ženství…

V prvé řadě o sobě! Ano, chybí nám bytostné spojení s Bohem. Přemýšlím, kam se nám ztratilo duchovní zaměření. A je to kvůli materii, materialismu. Těch příčin je ale asi víc. Příliš rotujeme kolem sebe.

Pokuste se teď, sestro Ludmilo, odpovídat dvěma slovy…

To já ale nedokážu! Vždyť mám toho tolik co říct! A navíc, skoro všichni kněží z Koinótés už zemřeli.[1] Zbyli snad jen dva, to už jsou staří pánové, a několik ženatých kněží, ti tady jsou. Co se týká zpovědi a našeho rozhovoru, žena musí mluvit – ona se nespokojí s jedním slovem. V jednom slově se ona nevyjádří, v prožitku žen je bohatství, žena ráda rozdává. My ženy to musíme vypovědět. A když to zpovědník usekne, tak se nedočká ničeho.

Která je vaše nejoblíbenější světice?

To vlastně nedovedu říct. V dětství jsem měla v oblibě Terezičku, když jsem dospívala, objevila jsem Mary Wardovou, později Kateřinu Sienskou, ale dnes jsem zůstala jenom u Panny Marie. Považuji ji za největší ženu. Málo se vyzvedávají její vlastnosti, i když se říká, že jich je v Písmu málo, řekla bych, že v Písmu je popsána dostatečně, ale pořád jsme nedospěli k jejímu úplnému pochopení.

Který mužský světec je vám nejblíž?

Moje úcta ke světcům prochází životními fázemi a já se dnes hodně obracím ke světcům své doby. V první řadě jsem vždycky měla ráda příběh svatého Vojtěcha, protože jsem vždycky vnímala, jak toužil pracovat a jak nebyl pochopen. Dnes je mi velice blízký Bohuslav Burian[2] a Josef Toufar.[3] Burian proto, že i přes tolikeré potíže se stále vracel ke svému – cítil to jako potřebu doby. I když měl tělesné hendikepy, nevzdával se a vždycky ho hnala touha těm druhým něco dát.

Vidíte, o Burianovi zvaném Pistolník toho moc nevím…

Byla jsem v týmu, který zpracovával jeho životopis, jenž jsme po letech odevzdali Karlově univerzitě. Bohuslav Burian převáděl přes hranice v padesátých letech, několikrát unikl smrti. Já jsem se k němu obracela v dost svízelných životních situacích a on mi dosud pomáhá.

A Josef Toufar?

O Toufarovi jsem věděla už od svého dětství, protože v Zahrádce učila švagrová mé tety a ona v naší rodině tvrdila, že pohyb křížku v Číhošti nebyl falšovaný. Od té doby je pro mě Josef Toufar inspirativní člověk, který tady byl pro lidi a stal se obětí těch hrozných padesátých let, doby, kterou jsem také prošla. On byl první mučedník, o kterém jsem se v padesátých letech dozvěděla. Felix Davídek kdysi inicioval modlitby za jeho blahořečení. Já ho dodnes prosím o přímluvu v nejrůznějších záležitostech.

Letos si připomínáme sedmdesát let od jeho umučení…

Zastávám teorii, že člověk svým utrpením hýbe světem. Utrpení je hodnota a nemůže se ztratit. Láska je největší hodnota. Jako člověk nemohu mít lásku tak dokonalou, jako ji měl Kristus, takže všechny hodnoty světa vkládám na paténu lásky k proměnění – protože to může jenom Bůh. V tom je možné setkání člověka a Boha. Až do druhého příchodu. Druhý příchod bude totální proměna a na té by nám mělo záležet. Mnohokrát jsem se pokoušela tlumočit tento pohled na Krista mezi dospělými, ale marně. Když jsem kdysi učila, modlívali jsme se s dětmi o druhý příchod, zvláště před Vánocemi. Říkala jsem dětem, že všechno bude proměněno v krásu, kterou si zatím neumíme představit, protože v Písmu je psáno, že bude nová země a nové nebe. A když Kristus mluví o něčem novém, to znamená, že to tady ještě nikdy nebylo. Tak jsem se to snažila dětem přiblížit.

Tento pohled není pro nás, moderní lidi zabořené hlavou v každodennosti, vůbec snadný…

Mojí denní prosbou je a bylo, že se chci stát apoštolkou parusie. Vůbec jsem tehdy při svěcení nevěděla, co mě čeká, ale vedla mě jedna věc: abych lidem zpřístupnila věci, o kterých nic neví. A chtěla jsem jim to zpřístupnit z pohledu prostého člověka. Chtěla jsem žít mezi prostými lidmi, mezi kterými nikdo v tomto smyslu nepracuje. Zakládáme společenství, ale většinou nepostupujeme systematicky v poznávání Božích věcí. Vážím si toho, že ta společenství jsou, ale my potřebujeme i poznání.

1Větev tzv. skryté nebo podzemní církve organizovaná především brněnskými kněžími v letech 1964–1989. Koinótés pochází z řec. koinonia – společenství, ve spojení s latinskou koncovkou -tés; v Novém zákoně to byl výraz pro společenství pokřtěných kolem eucharistického stolu.

2Bohuslav Burian (1919–1960) chtěl být misionářem v Africe, byl vězněn za protinacistickou činnost v odboji v koncentrácích Auschwitz III, Golleschau a Ellrich, utekl z pochodu smrti na konci války, v roce 1948 neváhal přečíst „odbojný“ pastýřský list biskupů v Brně na Zelném trhu, po roce 1950 uprchl do Rakouska a pomáhal převádět uprchlíky přes hranice. Roku 1952 byl odsouzen k dvaceti letům žaláře, v lednu 1960 uprchl z Leopoldova. Po dopadení zemřel ve věznici na Mírově na následky zápalu plic.

3Josef Toufar (1902–1950) působil jako farář na Vysočině v Zahrádce a v Číhošti. Po dosud nevysvětleném pohybu křížku v číhošťském kostele byl v lednu 1950 unesen státní policií do Valdic, kde byl brutálně vyšetřován sadistickým policistou Ladislavem Máchou a dalšími, na následky čehož 25. února 1950 zemřel. 14. listopadu 2014 se díky vytrvalému úsilí básníka a spisovatele Miloše Doležala o nalezení Toufarových ostatků podařilo odhalit místo jeho nedůstojného uklizení v hromadném hrobě na ďáblickém hřbitově v Praze. 12. července 2015 byly ostatky slavnostně uloženy v číhošťském kostele. Pod vedením promotora beatifikační kauzy, hradeckého kněze prof. Tomáše Petráčka, probíhá proces blahořečení.

Prostě jsem to měla v sobě

Chrlická rodina Javorových byla taková zvláštní „kněžská rodinka“. Maminka byla přesvědčena, že její manžel „měl být kněz“, synové si po nedělní bohoslužbě hrávali na kněze, dcera Ludmila si chce hrát s nimi a nechápe, proč by nemohla předvádět kněze v komži jako kluci. Hned zkraje se v rozhovoru objeví jména významných brněnských kněží, kteří Ludmilu ovlivní na celý život (Ferdinand Nesrovnal a Felix Davídek) – kněží a kněžství se postupem času stanou ústředním motivem Ludmilina života.

Projděme si, sestro Ludmilo, zastávky vašeho života. Vyrůstala jste v časech, které si už dnes neumíme představit. Jste z deseti dětí. Co jste si odnesla od maminky a od tatínka?

Od otce jsem si odnesla představu otevřenosti vůči světu a lásku k teologii, ke knihám a k poznávání. Maminka mu říkávala: „Ty ses měl stát knězem, ty jenom ležíš v knihách.“

Váš táta si pořád četl?

Přes den na to neměl čas, ale mnoho večerů věnoval četbě. A také nám dětem rád předčítal. On si vzal do postele tři čtyři knížky a já jsem chtěla jít k němu usínat. Pak mě teprve přenesli do mé postýlky.

„Tati, co v těch knihách je?“ ptala jsem se.

Nebyl rád, že ho ruším, a odpovídal jen tak pod fousy. Maminka mu říkala: „Prosím tě, na co si bereš tolik knih? Vždyť jdeš spát!“ On na to: „Maminko, to jsou bonbony!“ (smích)

Ty bonbony mi zůstaly v paměti a dodnes je mlsám.

Maminka byla tedy praktická žena a otec intelektuál se spirituálními sklony?

Je to tak. On se hodně přátelil s kněžími. Otcové Jánský a Pokorný byli u nás coby tatínkovi přátelé jeden nebo druhý skoro každé nedělní odpoledne. Jak jsem již vzpomínala v knížce, která vyšla o mém životě,[4] odkládali si vždycky biret na okraj stolu. Chtěla jsem ho vzít do ruky a zkusit si ho. Jeden z kněží si toho všiml a pravil: „Na to dívky sahat nesmějí!“ Schovala jsem se tehdy za maminku, a když se katecheta nedíval, natáhla jsem ruku a biretu jsem se stejně dotkla.

Když k vám chodili ti kněží, zvykla jste si poslouchat dospělácké hovory…

Ano, tatínek mě brával s sebou na procházky s kněžími. Je zajímavé, že z mých bratrů nikoho nebral.

Kolik jste měla bratrů?

Osm. Vyrůstala jsem s nimi, ale neuměla jsem lézt na stromy, nebyla jsem žádný sportovec. Bydleli jsme v Chrlicích ve farnosti Tuřany v prostorném domě, který mí rodiče sdíleli s rodinou Hořákovou. Hořákovi byli také katolíci.[5] Maminka nám každý den udělala program, každému dala nějaký úkol. Dnes nemůžu pochopit, jak to ta žena zvládla – musela být nesmírně psychicky zdatná, racionální a odolná. Ráno přišla do pokoje, pozdravila nás křesťansky, kluci kňourali, ale já jsem byla vzhůru vždycky dřív, než maminka přišla. Maminka prošla dětskou ložnici a odhodila klukům peřinu.

I vám?

Konec ukázky

Table of Contents

Úvodem

Vy jste měl být jezuita!

Dětství a mládí

Prostě jsem to měla v sobě