Medzi nebom a zemou 1 – Stratená duša

(ukážka)

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Medzi nebom a zemou 2 – Kráľovná duchov

Stacey Kade

Medzi nebom a zemou 1 – Stratená duša – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Linnei Sinclairovej,

mojej radkyni a priateľke.

Bez teba by som túto knihu

nedokázala napísať.

Vďaka, že si mi verila.

Prológ

Alona Dareová

Dostať sa nenápadne zo školy bolo ľahké. Už som si to vyskúšala. Tentoraz stačilo počkať, kým pani Higginsová odvedie všetky dievčatá na bežeckú dráhu, potom prekĺznuť cez bariéry a dostať sa k druhej diere v drôtenom plote.

A tajne sa vkradnúť späť... To môže byť problém. S tým si budem musieť poradiť, až sa vrátim. Ako vždy.

V chladnom rannom vetre som sa roztriasla. Bol prvý májový deň, sedem hodín alebo pár minút po siedmej a ani zďaleka nebolo také teplo, aby sa človek potĺkal vonku v stupídnom tenkom tričku a trenírkach, ktoré sme museli nosiť na telocvik. Na dráhe aspoň blokovali vietor bariéry a škvara si udržala trochu tepla z predošlého dňa. Tu ma zahrievala len moja zlosť.

Ako mi to môže zase urobiť? Čo to nechápe? Už sa to viac nestane. Toto sa pre ňu neskončí ako v rozprávke, tentoraz nie. Mám plné zuby tých jeho idiotských telefonátov, keď sa na ňu vypytuje, a jej priehľadných otázok naňho.

Zrýchlila som a zamierila k tenisovým kurtom. Keď som sa obzrela a ubezpečila sa, že som od bežeckej dráhy dosť ďaleko, otvorila som mobil, ktorý som skrývala v ruke, aby ma pani Higginsová nezvozila, a stisla som tlačidlo rýchlej voľby. Samozrejme, číslo jeden.

Telefón na druhej strane vyzváňal a ja som si predstavila, ako optimisticky bliká v šerej kuchyni na polepenej pracovnej doske zo žuly. Nedvihne ho. To by stratilo zmysel. Dozvie sa však, že volám ja. Bude si hore pritláčať na prsia bezdrôtové slúchadlo, kontrolovať číslo volajúceho a dúfať, že je to on, a nie ja.

Dúfam, že ma niekto zabije skôr, než budem takto zúfalo túžiť po niečej pozornosti. Fakt, je to trápne. A ničí tým životy. Konkrétne MÔJ život. Nielenže budem musieť pani Higginsovej opäť klamať, prečo som bez dovolenia odišla z vyučovania – proti čomu za normálnych okolností a z normálneho dôvodu nič nemám, ale toto nie je taký prípad –, navyše nestihnem pred oficiálnym začiatkom vyučovania stretnutie s Chrisom a Misty, svojím chalanom a najlepšou kamarátkou, čo bude vyžadovať ďalšie klamstvo. Znášajú sa len kvôli mne a naštvú sa, keď tam nebudem, aby som im robila zmierovacieho sudcu. A čo je ešte horšie, je Deň maturantov a Chrisova skrinka bude musieť zostať na rozdiel od skriniek ostatných maturujúcich športovcov bez výzdoby až do obeda, keď budem mať zase čas, aby som ju skrášlila.

Niežeby ju niečo z toho zaujímalo. Vždy sa starala len o seba.

Kým sa zapol záznamník, bola som totálne vytočená. Mašírovala som popri tenisových kurtoch k Henderson Street a čakala som na prenikavé pípnutie. Keď zaznelo, zahulákala som do telefónu, aby ma počula až hore v kope pokrkvanej posteľnej bielizne a zhúžvaných papierových vreckoviek. „Viem, že ma počuješ, a nemôžem uveriť, že ma nútiš, aby som to znovu urobila. Nemáš ani trochu hrdosti? Zavolal mne, mne, nie tebe. Ešte stále ti to nedochádza? Panebože, tak sa s tým už zmier a –“

Moju pokožku ofúkol prudký závan horúceho vzduchu. Prekvapilo ma to, takže som sa na milisekundu odmlčala; došlo mi, že som stúpila z chodníka na cestu bez toho, aby som sa rozhliadla. V tej chvíli som začula trúbenie klaksónu, zacítila som zápach výfukových plynov a spálených pneumatík a zbadala som, ako sa ku mne obrovskou rýchlosťou približuje plochý, žiarivo oranžový predok školského autobusu.

Bože, autobusy sú fakt ohavné, keď ich človek vidí z takej blízkosti.

1

Alona

Umieranie malo byť najhorším okamihom v mojom živote. Pochopte, dať sa prejsť školským autobusom plným bifľošov, práve keď máte na sebe telocvičný úbor, čiže červené silonové trenírky a prakticky priehľadné biele tričko! Horšie to už byť nemohlo. Aspoň som si to myslela.

Vo štvrtok, tri dni P. S. (po smrti... predsa), som sa prebudila ako zvyčajne – na chrbte, akurát tesne naľavo od žltej čiary na Henderson Street, a na tvári som pocítila žiar autobusového motora.

Nešlo, samozrejme, o ten autobus. Ten, ktorý ma prešiel, bol pravdepodobne ešte stále v servise alebo ho možno vyradili z prevádzky, alebo čo sa to vlastne robí s vozidlami, ktoré majú negatívne vibrácie.

Rozkašľala som sa, posadila sa a rukami som rozohnala výfukové plyny. Ja viem, zvláštne, však? Nijaké pľúca, nijaké telo, nijaké dýchanie, ale to je fuk. Ja tieto pravidlá nevytváram, proste tu žijem... tak trochu.

Vstala som a práve v tej chvíli priamo cezo mňa prešiel landrover Bena Rogersa (jeho otec robí obchodného zástupcu značky... šťastlivec). Mykla som sa, ale nebolelo to. V súčasnosti ma nebolelo nič, ale chvíľu trvalo, kým som si na to zvykla. Ben si, samozrejme, nič nevšimol a ďalej tliapal do mobilu, ktorý si pritláčal k uchu. Nemohol ma vidieť. Nikto ma nemohol vidieť.

Ak sa vám zdá, že beriem celú tú záležitosť s mojou smrťou s nadhľadom, je to len preto, že som mala pár dní, aby som si zvykla. Prvých dvadsaťštyri hodín? Rozhodne nepatrili k mojim najlepším. Počujte, ak bude na vás niekedy niekto skúšať také tie reči: Nemal som tušenia, že som mŕtvy, kým som sa neotočil a neuvidel svoj pomník, tak klame.

Po prvé, výroba náhrobného kameňa, ako sa to správne nazýva, trvá celé mesiace. Najmä pri špeciálnej objednávke na taliansku ružovú žulu s plačúcimi anjelmi. Po druhé, ak nie je dostatočným dôkazom to, že stojíte na ulici vedľa vlastného skrúteného, ochabnutého tela, sprevádzajte ho do nemocnice a sledujte, ako vás mrzutý, unavený doktor na pohotovosti vyhlasuje za mŕtveho, aj keď naňho kričíte, aby vás počúval, aby sa na vás, preboha, pozrel. A čo ešte, keď do tej studenej kutice v nemocničnom suteréne nakoniec dorazí váš oco a zriadenci mu vás ukážu na zrnitej, príšerne nelichotivej obrazovke bezpečnostného kamerového systému!

Snažila som sa s ním hovoriť. Teda s ocom. Nepočul ma. Nič nové pod slnkom. Russ Dare počuje len to, čo počuť chce – aspoň to vždy tvrdí. Preto je takým dobrým korporátnym vyjednávačom... alebo totálnym hajzlom, ak budete počúvať niektorých ľudí. Tentoraz ma neignoroval. Teda aspoň myslím – netrhalo mu totiž podráždene kútikmi očí. A potom sa rozplakal.

Môj oco – ten, ktorý ma učil, že neprejavovať emócie je prvé pravidlo, aby človek získal, čo chce – stál sám v maličkej miestnôstke páchnucej dezinfekčným prostriedkom, tvár mal pod opálením z golfu úplne sivú a vo svetle blikajúcich žiariviek sa mu na lícach leskli slzy ako strieborné potôčiky.

V tej chvíli mi to došlo. Ešte skôr, než povedal šepotom, akoby s knedľou v krku, ktorý sa ani trochu nepodobal jeho normálnemu dunivému hlasu: „Je to ona.“ Som mŕtva. Možno nie celá – koniec koncov, nejaká moja časť tu ešte stále je a sleduje, čo sa deje. Lenže na tej televíznej obrazovke bolo moje telo prikryté naškrobenou bielou plachtou, vyzeralo menšie a krehkejšie, než som sa kedy videla ja, a nehybnú tvár mi lemovali postrapatené vlasy.

Tento pohľad dostal oca na kolená. Aj keď mu nemocničný personál predložil papiere na podpísanie, stále sa dookola pýtal: „Upraví jej niekto vlasy? Ona... takto nevyzerala. Prekážalo by jej to.“

Zhlboka som sa nadýchla (smiešne, ja viem) a potriasla som hlavou. Teraz je to už aj tak jedno. Onedlho, už čoskoro, sa v diaľke rozžiari jasné svetlo a vtiahne ma do seba. Potom budem žiť život – alebo nejakú jeho napodobeninu –, v ktorom sa budem slniť BEZ opaľovacieho krému na pláži s bielym pieskom, piť alkoholické mojito a vymetať nekonečné množstvo obchodov s obuvou, kde je všetko zadarmo. To je nebo, nie? Než k tomu malo dôjsť, chcela som toho čo najviac vidieť. Človek totiž umrie len raz, viete?

Energicky, ale nečujným krokom som došla k parkovisku a uvedomila som si, že sa prvý raz v... no, že sa prvý raz nemôžem dočkať, až dorazím do školy.

Ľudia si vždy myslia, že keď ste obľúbená a pekná, stredná škola je pre vás niečo ako prechádzka ružovou záhradou. To len dokazuje, akí sú naivní. Keď ste tri roky za sebou kráľovnou školy, kapitánkou roztlieskavačiek a ako prvá tretiačka sa stanete členkou organizačného výboru plesu, máte povinnosti a musíte splniť určité očakávania. Aj ten najbanálnejší prešľap – prehodíte pár slov s nevhodným človekom, vezmete si na seba rovnaký sveter, aký si vo vzácnom záchveve módnej inšpirácie oblečie nejaká krava, alebo si kúpite hamburger namiesto šalátu – vás môže poslať ku dnu či spôsobiť niečo ešte horšie.

Uvediem príklad: Kimberly Shaeová. Kim mala všetko – bohatú rodinu, dokonalé ázijské črty a metabolizmus, vďaka ktorému mohla zjesť čokoľvek a napriek tomu zostať taká štíhla, aby sa udržala na vrchole pyramídy roztlieskavačiek.

Kim sa na všetkých víkendových večierkoch u Bena Rogersa ako väčšina mojich kamošiek opila alebo to predstierala. Lenže raz toho vypila priveľa alebo aspoň dosť na to, aby zabudla na jednu z hlavných zásad obľúbených dievčat: pi tak, aby si pôsobila roztomilo a koketne, nie hlúpo a nadržane. Niekto s mobilom ju vyfotil in flagranti za stromom s jej dlhoročnou nešťastnou láskou a naším hostiteľom Benom Rogersom.

Tak. Všetci chalani by urobili čokoľvek, len aby mohli byť na Benovom mieste, a ani jediné dievča na večierku nemohlo povedať, že by o niečom takom nefantazírovalo. (Ben bol od tretieho ročníka považovaný za najpríťažlivejšieho chalana v našej triede, a preto každá baba snívala o tom, že práve ona ho dostane.) Lenže nechať sa pri tom nachytať? To je niečo úplne iné.

V priebehu niekoľkých hodín sa fotky dostali do obehu a v pondelok ráno mala Kim toľko rozumu, že sa k nám v jedálni nehlásila. Sadla si k jednému zo stolov na druhej podeste. Naša jedáleň s veľkým pódiom v čele miestnosti funguje aj ako poslucháreň, takže sú v nej schody a viacúrovňové podlahy. Čím bližšie k orchestrisku sedíte – na najnižšej, najexkluzívnejšej podeste –, tým ste obľúbenejší.

Celý život som tvrdo pracovala, aby som si udržala miesto pri stole v diere (nechutný názov, ale ja som ho nevymyslela, tak čo). Človek sa proste nemôže spoliehať len na svoj vzhľad. To ma svojím popleteným spôsobom naučila mama. Udržiavať zdanie dokonalosti a byť objektom závisti všetkých báb v škole ma stálo kopu času a námahy, ale ja som tomu obetovala všetko a stálo to za to.

Napríklad môj včerajší pohreb. Ešte nikdy som nevidela toľko ľudí zo školy na jednom mieste. Mimo školy, samozrejme. (Vďakabohu, mama bola priveľmi rozrušená na to, aby navštívila pohrebnú službu. Citové výlevy by boli v pohode. Dávenie do kvetinovej výzdoby... ani veľmi nie.) Pohreb v každom prípade niekto zorganizoval a rozdal čierne pásky, na ktorých bolo ozdobným ružovým písmom napísané moje meno. Niekto priniesol kvetiny, sviečky a škatule s papierovými vreckovkami. Prišli ľudia, ktorých som takmer nepoznala – napríklad to zavalité dievča, s ktorým som chodila na algebru, čo stále nosilo tie ohavné vyťahané svetre, akoby v nich vyzeralo štíhlejšie... hej, naozaj –, a plakali nad mojou rakvou. No, vlastne blízko nej.

Dokonca som ich počula hovoriť o stálom pomníčku s mojou fotkou na hlavnej chodbe, hneď vedľa sklenej vitríny s pohármi za víťazstvá v bejzbale a vo futbale. (Ako školská roztlieskavačka vás môžem ubezpečiť, že futbal nám nejde a pri pohľade do vitrín s pohármi by ste okamžite pochopili, že nám nejde asi od roku tisíc deväťsto tridsaťtri.)

Znie to hrozne, ale aby som bola celkom úprimná, ako mŕtvej sa mi trochu uľavilo. Samozrejme, nie hneď. Keď som sa z toho šoku spamätala, nejaký čas som bola strašne naštvaná. Na druhej strane mi pripadá normálne, že človek je mierne rozladený, keď strávi so svojím telom v márnici celú noc. Dokázala som myslieť len na všetky tie veci, ktoré mi budú chýbať. Už nijaké zmrzlinové poháre? Nijaké bozkávanie? Ani nič iné? Dočerta, zomrela som ako panna – to som nemala v pláne.

Lenže nasledujúci deň ráno, keď som sa zase prebrala na deliacej čiare na Henderson Street, na tvári ma hrialo slnko a nad sebou som počula rev autobusov, uvedomila som si ešte niečo. Koľko je vecí, ktoré mi chýbať nebudú. Desila som sa napríklad myšlienky, že na budúci rok pôjdem na vysokú. Začínať odznovu, získavať si obdivovateľov a súperiť s ostatnými babami z okolitých škôl, ktoré sú ako ja... Šialená predstava. Teraz sa toho báť nemusím. Moja obľúbenosť navždy zamrzla na svojom vrchole. Mala som pocit, akoby som strhla cieľovú pásku na pretekoch, pričom som ani netušila, že na nich bežím. Zomrela som skôr, než som si mohla zničiť život; a aj keď bol trochu krátky, svojím spôsobom bol skvelý.

V každom prípade som sa po včerajšej pôsobivej demonštrácii smútku nemohla dočkať, čo moje kamarátky vymyslia. Stihli Ashleigh Hicksová a Jennifer Meyerová z nášho tímu roztlieskavačiek vyrobiť môj portrét z vosku, o ktorom sa včera bavili medzi posmrkávaním a vzlykaním?

Pridala som do kroku, pretože som už chcela byť v škole a poobzerať si hlavnú chodbu skôr, ako zazvoní a všetci sa nahrnú dovnútra. Zo všetkých tých ľudí, ktorí cezo mňa prechádzali – nevideli ma, aby ma obišli, a ja som sa nestačila všetkým vyhýbať –, mi bolo zle od žalúdka.

Prvé znamenie, že niečo nie je v poriadku, sa objavilo ešte predtým, ako som sa vôbec priblížila k hlavnej chodbe. V polovici cesty cez parkovisko som pristihla Katee Goodeovú, druháčku, ktorá by bola rada obľúbená (ale nebola – tretia podesta, pokiaľ ide o stoly v jedálni), ako sa nenápadne rozhliadla a potom si z ľavého ramena stiahla čiernu pásku a hodila ju na zem.

Látka, ktorú nadvihol čerstvý vetrík, sa vznášala po parkovisku, až sa nakoniec zachytila o ostrý kamienok pri mojej nohe, takže som si mohla prečítať slová: Alona Dareová, odpočívaj v pokoji.

„Hej!“ zahulákala som nazlostene na Katee, ale ona, samozrejme, ani brvou nehla, pretože ma nepočula.

Prekrížila som si ruky cez prsia. Dobre. Nech je jedinou čiernou ovcou bez smútočnej pásky na rukáve. Týmto tempom sa k stolu v diere nikdy nedopracuje.

Keď sa však Katee pridala k svojej partičke hlúpych druháčok, došlo mi, že čiernu pásku na rukáve už nemá ani jedna z nich. Hlúčik strelených muzikantov (štvrtá podesta, lepší než matematické kockaté hlavy, ale nie takí dobrí ako tí bifľoši chemici, pretože na tých sa dá vždy spoľahnúť, že niečo vyhodia do vzduchu) hneď za nimi bol takisto bez pásky.

Trochu sa mi rozbúchalo srdce a na chrbte mi vyrazil studený pot. Bola som síce mŕtva, ale stále som toho dosť cítila a práve teraz sa ma zmocnila totálna, absolútna panika.

Otočila som sa dookola, len pre istotu, a kamienky pod mojimi nohami boli zvláštne tiché. Nie... ani jediný človek na dohľad nemal na rukáve symbol smútku, ktorý včera všetci tak hrdo predvádzali. Ako je to možné?

Ignorovala som dávno získaný inštinkt zachovať pokoj a tváriť sa znudene a rozbehla som sa k dverám do školy a ku Kruhu.

Okolo stožiara pred vchodom boli tri drevené lavičky, dar bývalých študentov, postavené do tvaru písmena U. To bolo teritórium našej partie. Celý čas prvá podesta. Už niekoľko rokov sa tu schádzala skupina prominentov a vždy po maturite odovzdala svoje územie ďalším mladým nádejam.

Lavičky boli vyleštené od stoviek dokonalých zadkov – napríklad Bena Rogersa – a na stožiari sa trepotal mlčanlivý svedok vášnivých bozkov spred začiatkov vyučovania. Toto všetko sa navyše odohrávalo priamo pred riaditeľňou, pretože my sme si to mohli dovoliť. Boli sme tie dobré deti. Keby to skúsil nejaký lúzer, to by ste videli, ako by lietali poznámky a tresty. Nevravím, že je to fér, ale takto to funguje. Všetci to vedia.

Dorazila som ku Kruhu trochu zadýchaná (okej, ja viem, mŕtva – ale aj tak...) a oveľa skôr pred zvonením, než som chcela. Predrať sa davmi študentov, ktorí mierili k budove, bolo oveľa zložitejšie než predtým. Nikdy som si neuvedomila, ako veľmi sa spolieham na to, že ma ľudia poznajú a uhnú mi z cesty. Škoda, že sa to skončilo.

Ako maturanti sme si konečne zaslúžili miesta na lavičkách a moji kamaráti už zaujímali svoje zvyčajné pozície. Ben Rogers ležal natiahnutý na lavičke najbližšie k parkovisku a okolo neho postávala skupinka jeho potenciálnych konkubín. Fakt, jediné, čo im chýbalo, boli strapce hrozna, ktorým by ho kŕmili, a tie obrovské egyptské vejáre.

Ben čiernu pásku na rukáve svojej značkovej bundy Abercrombie nemal, ale na druhej strane, neobťažoval sa s ňou ani včera.

Kľučkovala som medzi Benovými budúcimi obeťami, až som dorazila k Ashleigh a Jennifer, ktoré sa spolu s Leanne Whitakerovou, ďalšou maturujúcou roztlieskavačkou, chúlili pri stožiari a posielali si esemesky o úbohom módnom vkuse spodiny v džínsach Target a neznačkových tričkách.

Ani ony nemali pásky na ramenách.

Potlačila som nutkanie dáviť a rýchlo som sa poobzerala, či niekde neuvidím charakteristické lesklé čierne vlasy, ktoré patria mojej NNK (navždy najlepšej kamarátke) Misty Evansovej.

Po nekonečne dlhej chvíli, počas ktorej by sa mi zastavilo srdce, keby som ešte nejaké mala, som ju objavila na lavičke, ktorá stála najďalej odo mňa, napoly skrytú za Leanne a ostatnými.

Videla som len jej ľavé rameno, polovicu hlavy a vlasy zopnuté do chvosta, ktorý sa pohyboval, ako sa rozprávala s niekým vedľa seba. Ale to stačilo, pretože na ramene som zazrela dôverne známu čiernu pásku s ružovým nápisom.

S úsmevom vyjadrujúcim úľavu som k nej zamierila a cestou som sa pozorne vyhla Milesovi Stevensovi, ktorý pri rozhovore s Benom a Leanne (tí dvaja sa spolu z dôvodov, ktoré sú nám ostatným neznáme, odmietajú rozprávať) pochodoval sem a tam. Potom som obišla Ashleigh a Jennifer, ktoré sa rozhodli ponechať Leanne osudu, s chichotaním a pišťaním sa vrhli do lona Jeffovi Parkerovi, a ako sa snažili predstierať, že sú jeho fanúšičky, skoro mu rozbili gitaru.

Ashleigh a Jennifer sa spolu kamarátili už od škôlky a všetko robili spoločne, dokonca si kupovali rovnaké – alebo aspoň farebne zladené – oblečenie na celý rok. Asi v sedmičke to prestalo byť roztomilé, ale keďže si ten hlúpy zvyk kedysi vymysleli, odmietali sa ho vzdať. Čo bol jeden z dôvodov, prečo ich Leanne volala blbé dvojičky. Do očí. A ich reakcia? „Pch. Vôbec sa nepodobáme.“ Hm, to teda iste. Možno je Leanne mrcha, ale to neznamená, že sa mýli.

Ako sa ukázalo, nemýlila sa v kope vecí.

„Panebože, tá Misty je taká šľapka. Veď Alona ešte ani nevychladla,“ hovorila Leanne Milesovi, práve keď som prechádzala okolo nich.

Keď som začula svoje meno, zmeravela som. Prestala som dávať pozor a Ashleigh – s Jennifer po boku – prebehla cezo mňa; snažili sa prinútiť Jeffa, aby ich naháňal. Keď cezo mňa prešlo jej pevné teplé telo, vyrazilo mi to dych a rozhojdal sa mi žalúdok. Ani to však nestačilo, aby som prepásla Milesovu odpoveď.

Pohŕdavo odfrkol: „Alona bola studená ešte skôr, než zomrela.“

„To je fakt.“ Leanne sa naňho zazubila.

Ohromene som na nich civela. Ani jeden o mne takto nikdy predtým nehovoril... Aspoň nie predo mnou. Leanne ma možno za mojím chrbtom ohovárala, ale Miles? Dočerta, to ja som ho priviedla do Kruhu, keď tu bol vlani nový. Bol to jediný černoch v našej škole, ktorý nerobil atletiku. Preboha, veď skôr než som ho zachránila, bol členom šachového krúžku. Niežeby som to urobila z lásky k blížnemu alebo niečo také. Pomáhal mi s trigonometriou a pri tom som objavila jeho schopnosť trúsiť zlomyseľné poznámky o ľuďoch zo školy. Vrátane mňa, zdá sa. Bože, čo o mne ešte hovorí?

„Hajzel nevďačný,“ povedala som neveriaco.

Sila zvyku ma nasmerovala k Misty, aby som jej povedala, čo som práve začula, keď mi docvakli dve veci. Po prvé, Misty ma nebude počuť. Po druhé, Leanne a Miles ma začali ohovárať po tom, čo si vzali na paškál Misty. Leanne vyhlásila, že je šľapka, čo by Misty napriek svojim mnohým jedno- či dvojtýždňovým vzťahom s chalanmi z Millikenu, vysokej školy v meste, poprela. Stredoškoláci podľa Misty za námahu nestáli.

Nedokázala som prísť na to, čo vyprovokovalo Leanninu urážku. Veď tu nijakí vysokoškoláci nie sú, a keby aj boli, aj tak by som o nich nemala záujem.

Keď som konečne prekľučkovala k Misty, všetko bolo odrazu jasné ako facka.

Na bielom tričku s dlhými rukávmi, ktoré mala pod tielkom roztlieskavačky, bila do očí vyžehlená smútočná páska s mojím menom. Chvost z lesklých čiernych vlasov („Nakydaj si na vlasy majonézu a opláchni ju pivom,“ radievala mi) sa jej ešte stále pohojdával. Už však nerozprávala. Bozkávala sa. S mojím priateľom.

„Misty!“ skríkla som. Samozrejme, nereagovala. Jednoducho sa pred celou školou bozkávala s Chrisom ďalej. JEDEN deň po mojom pohrebe.

Nevedela som, či mi to náladu zlepšilo, alebo zhoršilo, ale aj on mal ešte na ramene smútočnú pásku. Misty s čiernymi kruhmi pod očami a s maskarou rozmazanou od sĺz, ktorá jej v dlhých pramienkoch zasychala na lícach, vyzerala unavene. Ale bozkávali sa.

„Myslíš, že o nich Alona vedela?“ spýtala sa Leanne Milesa. „Počula som totiž, že práve preto sa hodila pod autobus. Zistila to a nedokázala sa vyrovnať s tým, že to všetci ostatní vedia.“

„Pod nič som sa nehodila!“ zahulákala som na Leanne, aj keď som nedokázala odtrhnúť oči od Misty a Chrisa. „Bola to... nehoda.“

„Stále som čakala, že sa jej to dostane do uší a ona sem doletí a urobí hysterickú scénu.“ Leanne sa odmlčala. „To by bol bengál, čo?“ V hlase mala rovnakú dávku sklamania i škodoradosti.

„Prosím ťa, Alona nevidela nikoho iného než Alonu,“ namietol Miles.

Na pokraji zrútenia som sa odvrátila od Misty s Chrisom a mala som pocit, že sa povraciam. Bolo to dosť nepravdepodobné, pretože som už tri dni nič nejedla, ale vzhľadom na vývoj situácie by som za to ruku do ohňa nedala. Na čelo mi vystúpil studený pot a žalúdok sa mi desivo rozhojdal. S námahou som preglgla.

„Prečo by inak utekala zo školy uprostred telocviku?“ pokračovala Leanne.

„Sklapni!“ Zlomilo ma v páse, chytila som sa za brucho a uvedomila som si, že si vidím cez nohy. Proste úplne cez ne, akoby tam neboli. Od kolien nadol som začala miznúť.

„Nie!“ zakvílila som. To nie je fér. Teraz odchádzam? Prečo nie včera, keď som mohla zomrieť alebo skonať alebo niečo také šťastná? Ani som nikde nevidela biele svetlo!

„Možno si zabudla náhradnú maskaru a bežala si po ňu domov,“ poznamenal Miles zlomyseľne.

Prudko som dvihla hlavu a zamračila sa naňho. Raz som sa mu dôverne zverila so svojou teóriou o náhradných líčidlách.

Leanne sa zachichotala.

Snažila som sa pohnúť, ujsť odtiaľ, ale nohy, ktoré už napoly zmizli, ma neposlúchali. Klesla som na trávu a sledovala som, ako sa hranica neviditeľnosti šplhá k spodnému okraju mojich trenírok. Takouto rýchlosťou budem ani nie o minútu preč.

Bezmocne som otočila hlavu k svojej bývalej najlepšej kamarátke, ktorá si dávala francuzák s mojím bývalým chalanom, čo tu zrejme nebola nijaká novinka. Ako dlho to spolu ťahajú? Misty o mne vedela skoro všetko, veci, ktoré by som NIKDY nikomu inému nepovedala. Bola jediným človekom, ktorému som dovolila chodiť k nám domov. Vytárala to všetko Chrisovi? Vysmievala sa mi Leanne celý ten čas za chrbtom? A čo by bolo ešte horšie – čo ak mňa, Alonu Dareovú, ľudia ľutovali?

Po lícach mi stekali horúce slzy, ale keď som dvihla ruku, aby som si ich zotrela... ruka tam nebola.

„Nie, nie, nie. To nie je fér. To je predsa hlúposť. Toto si nezaslúžim. Robila som všetko správne!“ vzlykala som. Úplne som sa zosypala. Plač vám zničí mejkap, nehovoriac už o prípadnej sviečke pod nosom, s ktorou si musíte poradiť, čo bol dôvod, prečo som pred týmito ľuďmi nikdy v živote nevyronila ani jedinú slzu. Lenže teraz ma nikto z nich nemohol vidieť a ani ja ich už nikdy neuvidím, tak je to jedno, nie?

Zazvonilo a všetci okolo mňa začali zbierať plecniaky, kabelky a puzdrá s gitarami. Potom cestou k dverám prešli priamo cezo mňa. Najprv Jeff, v pätách za ním Ashleigh a Jennifer (do ich miniatúrnych kabeliek sa určite nevošla ani figúrka z vosku, nech by bola aká maličká). Po nich cezo mňa ležérne prešiel Ben, s rukami okolo pliec svojich dvoch vybraných panenských obetí z nižšieho ročníka. Leanne sa na mne dokonca zastavila a v lesklom povrchu mobilného telefónu si skontrolovala rúž.

„Mrcha!“ vyštekla som.

Chris a Misty, ktorí sa držali za ruky, cezo mňa neprešli, ale len preto, že už boli skoro pri dverách. A navyše, nepošliapali ma už azda dosť?

Našťastie mi ešte zostala hlava, a tak som sledovala, ako okolo mňa pochoduje celá škola a všetci sa smejú, vtipkujú a desia sa neohláseného skúšania, akoby som nikdy neexistovala. Akoby som len pred TROMA dňami tragicky nezomrela.

„Toto je peklo. Toto musí byť peklo,“ povedala som huhňavým hlasom s príchuťou sĺz.

V tej chvíli sa Will Killian, najväčší blázon z celej školy, ktorý prechádzal okolo kúsok pred svojimi zhúlenými kamošmi, pozrel priamo na mňa a blbo sa usmial, akoby mi to chcel potvrdiť.

„Hej!“ skríkla som rozzúrene. Ani čo by mal právo smiať sa mi do očí! Aj ako mŕtva som oveľa obľúbenejšia než on. William bol totálny úbožiak; mal takú svetlú pokožku, až bola skoro priesvitná, a strapaté čierne vlasy, ktoré mu viseli cez desivo modré oči. Mal ich totiž také svetlé, že boli takmer biele. A navyše sa správal ako cvok, stále nosil slúchadlá a na hlave kapucňu mikiny, dokonca aj v škole. Povrávalo sa o ňom, že leto strávil v nejakom blázinci. Neexistoval taký nízky stupeň obľúbenosti, ktorý by vyjadril, kam ten magor patrí. A on sa mi posmieva?

Killian rýchlo uhol pohľadom, zhrbil sa a uprel oči na zem, čo bolo jeho zvyčajné asociálne správanie blázna.

Počkať... počkať. Niečo na tom...

Zamračila som sa, aj keď som si bola úplne istá, že nemám čelo. Moje myšlienky boli čím ďalej, tým neuchopiteľnejšie. Ak sa mi posmieva, znamená to jedinú vec: zrejme ma vidí. A to zas znamená...

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Prológ Alona Dareová

1 Alona