Ukázka elektronické knihy

James S. A. Corey

Abaddonova brána

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována

ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Abaddon’s Gate

Copyright © 2013 by James S. A. Corey

All rights reserved.

Translation © Jana Rečková, 2014

Cover © Daniel Dociu, 2014

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2014

ISBN 978-80-7387-799-6

Stanislav Juhaňák – TRITON, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Walteru Jonu Williamsovi, který nám ukázal, jak to udělat,

a Carrie Vaughnové, která zajistila, abychom to moc nepokazili.

Prolog: Manéo

Manéo Jung-Espinoza – pro přátele na stanici Ceres Néo – se choulil v kokpitu malé lodi, kterou pokřtil Y Que. Po téměř třech měsících mu zbývalo snad padesát hodin, než vejde do historie. Zásoby jídla mu došly před dvěma dny. Jediná pitná voda, která mu zbývala, byl půllitr recyklované moči, která jím prošla už víckrát, než by dokázal spočítat. Vypnul všechno, co se vypnout dalo. Odstavil reaktor. Pasivní monitory ještě fungovaly, ale neměl žádné aktivní senzory. Jediné osvětlení kokpitu pocházelo z displejů. Ani přikrývka, do níž se zabalil a jejíž konce zastrkal pod popruhy, aby mu neodplula, nebyla vyhřívaná. Neměl zapnuté vysílačky, ani všesměrové, ani pro úzký svazek, transpondér vyřadil z provozu ještě předtím, než si na trup lodi namaloval jméno. Nedoletěl takhle daleko, jen aby nějakým náhodným pípnutím upozornil flotily, že se blíží.

Padesát hodin – teď už méně – a jeho jedinou starostí bylo, aby ho nikdo nezahlédl. A aby do ničeho nenarazil, ovšem tohle je v las manos de Dios.

Do ilegálního spolku prakařů ho před třemi lety, krátce před jeho patnáctými narozeninami, uvedla sestřenice Evita. Poflakoval se v rodinném doupěti, matka odešla do práce v čističce vody, otec byl na schůzi údržby rozvodné sítě, kterou řídil, a Néo zůstal doma. Počtvrté za poslední měsíc vynechal školu. Když mu domovní systém ohlásil, že někdo čeká za dveřmi, předpokládal, že jde o školní kontrolní službu, která ho jde sebrat za záškoláctví. Místo toho se objevila Evita.

Byla o dva roky starší, dcera matčiny sestry. Pravá rodačka z Pásu. Oba měli dlouhou, štíhlou postavu, ale ona pocházela přímo odsud. Trochu na Evitu trpěl hned od chvíle, kdy ji spatřil poprvé. Míval sny o tom, jak asi vypadá bez šatů. Jaké by bylo políbit ji. A teď byla tady a on měl byt pro sebe. Srdeční tep se mu zrychlil na trojnásobek, ještě než otevřel.

„Esá, unokabátya,“ pozdravila a předvedla pokrčení jednou rukou.

„Hoy,“ odpověděl a snažil se působit klidně a vyrovnaně. Vyrostl stejně jako ona ve velkém městě ve vesmíru, které se nazývalo stanice Ceres, ale jeho otec byl malý a podsaditý, což prozrazovalo jeho pozemský původ. Néo měl na užívání kosmopolitního slangu Pásu stejné právo jako ona, ale u ní zněl přirozeně. Když tak promluvil on, připadalo mu, jako by si natáhl cizí kabát.

„Pár coyos má sraz dole u přístavu. Silvestari Campos je zpátky,“ řekla, vystrčila bok, pusu měkkou jako polštářek, rty se jí leskly. „Jdeš?“

„Que no?“ pokrčil rameny. „Nemám nic lepšího na práci.“

Později mu došlo, že ho s sebou vzala, protože Mila Sana, Marťanka s koňským obličejem o něco málo mladší než on, pro něj měla slabost, a všichni se bavili, jak ta škaredá holka z vnitřních planet po tom míšenci jede, ale tehdy mu na tom nezáleželo. Poznal Silvestariho Campose a poprvé slyšel o prakových manévrech.

Probíhalo to takhle: Nějaký coyo dal do kupy člun. Třeba havarovaný, ze záchranné akce. Nebo z náhradních dílů. Některé byly pravděpodobně kradené. Nepotřeboval o moc víc než reaktivní pohon, bezpečnostní křeslo a dost vzduchu a vody. Pak už šlo jen o naplánování trajektorie. Bez Epsteinova pohonu ubývalo palivových pelet příliš rychle, aby se vůbec někam dostal. Přinejmenším bez pomoci. Vtip byl v tom, že zážeh – a těm nejlepším stačil jeden – dostal loď tam, kde jí pomohla gravitace. Pak bylo potřeba nasát rychlost planety či měsíce, jít tak blízko, jak ho vlastní postrčení dotlačí, a pak přijít na to, jak se dostat zpátky, aniž by se zabil. Celou záležitost sledovala dvojitě zamaskovaná černá síť, do níž se prakticky nedalo nabourat, nejméně tak dobrá, jakou mohla poskytnout Loca Greiga nebo Zlatá ratolest. Možná ji provozovaly gangy. Všechno to bylo pekelně ilegální a samozřejmě někdo organizoval sázení. A bylo to zatraceně nebezpečné, o to tu právě šlo. Když jste se vrátili zpátky, každý už vás znal. Člověk se mohl rozvalovat na párty v nějakém skladu, pít, co se mu zlíbí, a sáhnout Evitě Jungové na prso, a ona se ani neodtáhla.

A tak se stalo, že si Néo, kterému jakživo na ničem nějak zvlášť nezáleželo, vypěstoval ctižádost.

„Lidé by si měli uvědomit, že Prstenec není žádná magie,“ řekla Marťanka. Néo během posledních měsíců strávil u pořadů o Prstenci spoustu času, a tahle ženská se mu zatím líbila nejvíc. Hezký obličej. Příjemný přízvuk. Nebyla tak mohutná jako Pozemšťané, ale nepatřila ani do Pásu. Zrovna jako on. „Ještě tomu nerozumíme, a možná nám to potrvá desítky let. Ale v minulých dvou letech došlo k mnoha průlomovým objevům v technologii materiálů, nejzajímavějších od vynalezení kola. V příštích deseti, patnácti letech začneme chápat uplatnění lecčeho, co jsme se naučili pozorováním protomolekuly, a to bude...“

„Ovoce. Z. Otráveného. Stromu,“ ozval se starý coyo s tuhou kůží vedle ní. „Nesmíme zapomínat, že to všechno vzešlo z masové vraždy. Zločinci a zrůdy jako Protogen a společnost Mao-Kwik tu zbraň vypustili a použili na nevinné obyvatele. Všechno to začalo tím masakrem, a když teď z toho těžíme, dělá to z nás spoluviníky.“

Přenos přepnul na moderátora, ten se usmál a potřásl hlavou směrem k muži s kožnatou pletí. „Rabbi Kimble,“ pravil, „došlo ke kontaktu s nepopiratelně mimozemským artefaktem, který se zmocnil stanice Eros, strávil něco přes rok přípravami v tlakovém hrnci Venuše, pak vypustil obrovskou strukturu, kterou umístil za oběžnou dráhu Uranu, a vybudoval prstenec o šíři tisíce kilometrů. Snad tady nenavrhujete, abychom tato fakta ignorovali z jakýchsi morálních důvodů?“

„Himmlerovy experimenty s hypotermií v Dachau...,“ spustil starý coyo a zahrozil prstem ve vzduchu, ale tentokrát ho přerušila hezká Marťanka.

„Nemohli bychom vynechat události čtyřicátých let dvacátého století?“ A usmála se, jako by chtěla říct: Chovám se příjemně, ale držte už sakra hubu. „Přece tu nemluvíme o nějakých vesmírných nacistech. Tady jde o nejdůležitější událost v lidských dějinách. Role, kterou sehrál Protogen, byla jistě strašlivá; však za to byli viníci potrestáni. Teď ovšem musíme...“

„Žádní vesmírní nacisté!“ zaječel ten chlapík. „Nacisté nejsou z vesmíru. Jsou to bestie, které pocházejí z toho nejhoršího v nás. Pokud z příslušných objevů máme prospěch, legitimizujeme i způsob, jak jsme k nim přišli.“

Hezká moderátorka zakoulela očima a pohlédla na svého kolegu, jako by ho žádala o pomoc. Oplatil jí pouhým pokrčením ramen, což starého muže ještě víc rozezlilo.

„Prstenec svádí k hříchu,“ vykřikl. V koutcích úst se mu udělaly bílé bubliny a videoeditor se zjevně rozhodl, že je nechá tak, aby byly vidět.

„Nevíme, co to je,“ řekla Marťanka. „Vzhledem k tomu, že protomolekula podle původního plánu měla odvést svou práci na primordiální Zemi s jednobuněčnými organismy, a skončila na Venuši s nesrovnatelně složitější živnou půdou, patrně vůbec nepracuje tak, jak měla, nicméně musím podotknout, že pokušení a hřích s tím nemají nic společného.“

„Jde o oběti. Ta vaše ‚složitější živná půda‘? Jsou to zničená těla nevinných lidí!“

Néo ztlumil zvuk a chvíli jen sledoval, jak na sebe gestikulují.

Zabralo mu měsíce, než si naplánoval dráhu pro Y Que, než zvolil čas, kdy se Jupiter, Europa a Saturn nacházely ve správném postavení. Příslušné okno bylo tak úzké, že se to podobalo vržení šipky do vzdálenosti půl kilometru tak, aby zasáhla křídlo octomilky. Podstatnou roli v tom hrála Europa. Těsně minout Jupiterův měsíc, pak dolů tak blízko, až téměř pocítí tah. Potom zase ven, dlouhý let kolem Saturnu, nasát šťávu z jeho orbitální rychlosti, a dál do černi, bez zrychlování, ale přesto rychleji, než by si někdo dokázal představit u člunu určeného k obyčejnému hopsání po asteroidech. Miliónem kilometrů vakua do samého středu terče menšího než moskytí zadek.

Néo si představil, jak se budou tvářit ty vědecké a vojenské lodi kolem Prstence, až se odnikud zjeví mrňavá lodička bez transpondéru, která letí po balistické křivce, a rychlostí sto padesát tisíc kilometrů v hodině vystřelí rovnou do Prstence. Potom ovšem bude muset hezky pohnout. Nezbývalo mu dost paliva, aby mohl zabrzdit úplně, ale zpomalí aspoň natolik, aby pro něj mohli poslat záchranný člun.

Šoupnou ho na nějakou chvíli do chládku, to je jasné. Možná na dva roky, když budou soudci naštvaní. Ale stojí to za to. Už jenom všechny ty vzkazy po černé síti, kde ho všichni přátelé sledují a zvedá se sbor hlasů doprdele, ono to snad vyjde! Vstoupí do dějin. Ještě za sto let si lidé budou vykládat o největším prakovém manévru všech dob. Stavěl Y Que několik měsíců, víc, než trvala cesta, pak to vězení. Ale stojí to za to. Bude žít věčně.

Dvacet hodin.

*

Největší nebezpečí představovala flotila obklopující Prstenec. Země a Mars se před pár měsíci navzájem parádně nakopaly a udělaly ze svého loďstva rozskřípané starce, ale to, co jim zbylo, se teď nacházelo převážně kolem Prstence. Něco také u vnitřních planet, ale to Néa nezajímalo. Tady bylo nějakých dvacet, možná třicet velkých válečných lodí, které se vzájemně pozorovaly, a všechny vědecké lodi v soustavě se vznášely pár tisíc kiláků od Prstence a opatrně nakukovaly a naslouchaly. Vojenské síly zajišťovaly, aby se ho nikdo ani nedotkl. Všichni tady byli pěkně vyděšení. Přes veškerý ten kov a keramiku, nacpané do jednoho kouta vesmíru, přes relativně malý tisícikilometrový vnitřní průměr Prstence byla pravděpodobnost, že do něčeho vrazí, minimální. Kolem výrazně převládalo nic nad něčím. Pokud by to napálil do některé z lodí flotily, tak už se beztak nebude muset ničím znepokojovat, takže se svěřil do rukou Svaté Panny a začal nastavovat vysokorychlostní kameru. Až k něčemu doopravdy dojde, bude to takový fofr, že ani nebude vědět, jestli dosáhl cíle, dokud nezpracuje data. Teď potřeboval zajistit, aby o něm měli záznam. Zapnul transmitery.

„Hoy,“ řekl do kamery. „Tady Néo. Kapitán i posádka suverénní závodní lodi Y Que z Pásu. Mielista me. Mám šest hodin do největšího sklouznutí od chvíle, kdy Bůh stvořil člověka. Es pa mi mama, sladká Sophia Brun, a Ježíš, náš pán a spasitel. Dívejte se. Mrknete, a přijdete o to, que sa?“

Koukl se na nahrávku. Vypadal hrozně. Nejspíš by býval měl čas, mohl si oholit ty ulepené vousy a aspoň si svázat vlasy. Také si přál, aby býval nezanedbával pravidelné cvičení – a tím pádem teď neměl ramínka jako kuře. Na to už ale bylo pozdě. Ovšem mohl si pohrát s úhlem kamery. Letěl balisticky. Nemusel si dělat starosti s gravitací z tahu motorů.

Zkusil to znovu ze dvou odlišných úhlů, dokud neuspokojil svou marnivost, pak přepnul na dvě vnější kamery. Jeho představení trvalo něco přes deset vteřin. Vysílání zahájí asi dvacet vteřin před vstupem dovnitř, pak přepne na externí kamery. Víc než tisíc snímků za sekundu, a i přitom může v mezičase Prstenec propást. Musel prostě doufat v nejlepší. Teď by stejně nesehnal kvalitnější kameru, i kdyby nějaká existovala.

Vypil zbytek vody a tiše zatoužil, aby si býval vzal trochu víc jídla. Hodila by se tuba nějaké proteinové břečky. Ale brzy bude po všem. Strčí ho do pozemšťanského nebo marťanského lodního vězení, kde bude slušná toaleta a voda na pití a vězeňské dávky. Už se na to skoro těšil.

Jeho dosud spící komunikační antény se probraly a zaskřehotaly cosi o úzkém svazku. Otevřel spojení. Šifrování znamenalo, že jde o černou síť, a zprávu, poslanou před dostatečně dlouhou dobou, aby ho právě teď dostihla. S tím načasováním se někdo pěkně předvedl.

Evita byla pořád krásná, ale vypadala víc jako dospělá žena, než když začal shánět peníze a díly na Y Que. Za pět let bude dočista tuctová. Beztak se mu bude pořád líbit.

„Esá, unokabátya,“ řekla. „Všechny oči světa. Toda auge. I moje.“

Usmála se a jeho na okamžik napadlo, že si snad vyhrne košili. Pro štěstí. Vysílání skončilo.

Dvě hodiny.

*

„Opakuji, tady marťanská fregata Lucien. Hovořím k neidentifikované lodi blížící se k Prstenci. Odpovězte ihned, jinak zahájíme palbu.“

Tři minuty. Zahlédli ho moc brzo. Do Prstence mu zbývaly tři minuty; neměli ho zaznamenat dřív než minutu před vstupem.

Néo si odkašlal.

„To není třeba, que sa? Není třeba. Tady je Y Que, závodní člun z Cerery.“

„Nemáte zapnutý transpondér, Y Que.“

„Pokazil se, no jo. Potřeboval bych s tím píchnout.“

„Rádio vám funguje, ale neslyším žádný nouzový maják.“

„Nejde o nouzovou situaci,“ odpověděl Néo a natahoval každou slabiku. Jen je ještě zabavit. „Letím balisticky. Můžu zažehnout reaktor, ale to pár minut potrvá. Třeba byste mi mohli pomoct, co?“

„Nacházíte se v zakázané oblasti, Y Que,“ prohlásil Marťan a Néo cítil, jak se mu na tváři šíří úsměv.

„Nechci škodit,“ řekl. „Nic takového. Vzdám se. Jen musím kapku zpomalit. Zážeh za pár sekund. Vydržte.“

„Máte deset vteřin na změnu trajektorie od Prstence, jinak zahájíme palbu.“

Strach chutnal jako vítězství. Opravdu to dělal. Mířil k Prstenci a přiváděl je k nepříčetnosti. Ještě minuta. Začal zahřívat reaktor. V téhle fázi vlastně ani nelhal. Celá soustava senzorů spustila startovací sekvenci.

„Nestřílejte,“ zaprosil a sám pro sebe naznačil pohyb jako při masturbaci. „Prosím, pane, nestřílejte na mě. Zpomalím, jak jen to půjde.“

„Máte pět sekund, Y Que.“

Měl třicet. Jakmile nahodil lodní systémy, rozsvítily se i monitory na rozpoznání přítele a nepřítele. Lucien ho mine těsně. Asi tak o sedm set kiláků. Není divu, že ho uviděli. Na tu vzdálenost jim musel jeho člun rozsvítit obrazovky ohrožení jako o Vánocích. Prostě pech.

„Můžete střílet, jak chcete, já prostě brzdím, jak nejvíc můžu,“ řekl.

V lodi se rozezněl alarm. Na displeji se ukázaly dvě nové tečky. Ten hijo de la puta na něj opravdu vypálil torpéda.

Patnáct vteřin. Dokáže to. Zahájil širokopásmové vysílání, zapnul vnější kameru. Někde před sebou měl Prstenec, se svou šířkou deseti tisíc kilometrů ještě příliš malý a temný, aby ho viděl pouhým okem. Všude kolem byly rozsypané hvězdy.

„Zastavte palbu!“ zakřičel na marťanskou fregatu. „Zastavte palbu!“

Tři vteřiny. Torpéda nabírala rychlost.

Jedna vteřina.

Hvězdy všechny najednou pohasly.

Néo poklepal na monitor. Nic. Rozpoznávání přátelské a nepřátelské lodi se ztratilo. Žádná fregata. Žádná torpéda. Nic.

„Tak tohle,“ prohlásil jen tak do neurčita, „tohle je divné.“

Na monitoru se cosi modře zatřpytilo, přisunul se blíž, jako by těch pár palců mohlo celé záležitosti dát nějaký smysl.

Senzorům pro varování před vysokým přetížením trvalo pět setin sekundy, než naskočily. Pevně zabudovaný alarm zareagoval v dalších třech setinách sekundy, rozsvítil červenou kontrolku a rozezněl klakson. Indikátor na malé konzoli hlemýždím tempem půl sekundy oznámil brždění s přetížením devětadevadesáti gé. Tou dobou už se však Néo změnil v červenou šmouhu uvnitř kokpitu. Brždění lodi ho vrhlo dopředu skrz obrazovky a do přepážky rychleji, než mohly jeho synapse vůbec zareagovat. Pět dlouhých vteřin člun skřípěl zatížením, ne jen že by sám zastavoval, ale byl zastavován.

V neporušené temnotě vnější kamera s krátkou expoziční dobou dál vysílala tisíc záběrů ničeho za vteřinu.

A pak ještě něco jiného.

Kapitola první: Holden

Když byl ještě kluk a žil na Zemi pod otevřenou modří oblohy, jedna z jeho matek tři roky trpěla nezvládnutelnými migrénami. Vidět ji bledou a opocenou bolestí bylo hrozné, ale aury, které záchvatu předcházely, byly snad ještě horší. Uklízela v domě nebo pracovala na smlouvách ze své právnické praxe, a najednou se jí začala svírat levá ruka, zkroutila se, až se zdálo, že se jí žíly a šlachy tím napětím zpřetrhají. Pohled se jí rozostřil, panenky rozšířily, modré oči celé zčernaly. Jako by sledoval, jak někdo dostává záchvat, a pokaždé si myslel: tentokrát to nepřežije.

Tehdy mu bylo šest a nikomu z rodičů se nesvěřil, jak moc ho ty migrény trápí, jak moc se jich bojí – neřekl to, ani když zrovna bylo všechno v pořádku. Ten strach se mu stal důvěrně známým. Téměř očekávaným. Býval by měl tu hrůzu zmírnit, a možná tomu tak skutečně bylo, ale nahradil ji pocitem uvěznění. K útoku mohlo dojít kdykoli a nedalo se mu vyhnout.

Otrávilo to celý život, i když jen trochu.

Pronásledovalo ho to jako prokletí.

*

„Nakonec vždycky vyhrává kasino,“ křikl Holden.

Seděl se svou posádkou – Alexem, Amosem a Naomi – u soukromého stolu ve VIP salónku nejdražšího hotelu na Cereře. Zvonění, hvízdání a digitalizované hlasy herních automatů doléhaly až sem tak hlasitě, že přehlušovaly běžnou konverzaci. Těch pár frekvencí, které zůstávaly neobsazené, úhledně vyplňovalo vysoké cvakání a rachot japonského stolního fotbalu a hluboké dunění kapely, která hrála na jednom ze tří pódií. To vše se skládalo do jakési zvukové kulisy, z níž se Holdenovi roztřásaly vnitřnosti a zvonilo mu v uších.

„Cože?“ zaječel na něj Amos.

„Nakonec vždycky vyhrává kasino!“

Amos koukl na obrovskou hromadu žetonů před sebou. Spolu s Alexem je počítali a rozdělovali před dalším útokem na herní stoly. Holden zběžným pohledem odhadoval, že za poslední hodinu vyhráli nějakých patnáct tisíc cereských nových jenů. Docela působivá hromádka. Kdyby teď skončili, byli by za vodou. Jenomže oni toho pochopitelně nenechají.

„Dobře,“ řekl Amos. „Cos to povídal?“

Holden se usmál a pokrčil rameny. „Ale nic.“

Jestliže jeho posádka chce utratit pár tisíc jenů a upustit trochu páry u blackjacku, jak by jí v tom mohl bránit? Po pravdě, na jejich platu za poslední zakázku se to nijak neprojeví, a to přitom šlo pouze o jeden ze tří smluvních úkolů, které za poslední čtyři měsíce úspěšně splnili. Vypadalo to na náramně výnosný rok.

Za uplynulé tři roky udělal Holden spoustu chyb. Ovšem to, že jako lovec pirátů a výběrčí u SVP skončil a stal se nezávislým kapitánem, k nim nepatřilo. Během několika měsíců, kdy Rosinantu prohlásil za kurýrní a doprovodnou loď, dostal sedm zakázek, a na všech slušně vydělali. Utratili spoustu peněz za opravu lodi od přídě až po záď. Měla za sebou těžké roky a potřebovala trochu rozmazlování.

Když bylo vše hotovo a na společném účtu pořád zbývalo tolik, že ani nevěděli, co si s tím počít, vymyslel Holden seznam přání posádky. Naomi si zaplatila stržení přepážky mezi jejich kajutami, aby obě místnosti spojila. Teď měli postel dost širokou i pro dva, a dokonce dost místa, aby kolem ní mohli projít. Alex poukázal na obtíže se sháněním torpéd vojenského typu a vyžádal si elektromagnetické pulzní dělo, připojené ke kýlu Rosi. Dodá jim větší palebnou sílu než běžné zbraně lokální obrany, a přitom mu jako munice stačí dvouliberní střely z wolframové oceli. Amos utratil třicet tisíc při zastávce na Callisto a pořídil za ně ve slevách nějaké nové vychytávky na vylepšení motorů. Když Holden poznamenal, že Rosi beztak dokáže akcelerovat tak rychle, aby to posádku zabilo, a zajímal se o důvody modernizace, Amos odpověděl: „Protože je to prostě paráda.“ Načež Holden přikývl a zaplatil účet.

Dokonce i poté, co pominul první opojný záchvat utrácení, mohli si dovolit mzdu pětkrát vyšší, než mívali kdysi na Canterbury, a ještě zásobit loď vodou, vzduchem a palivem na příštích deset let.

Možná tohle všechno bylo jen přechodné. Nastanou i hubená léta, kdy nebudou mít práci a budou se muset uskrovnit. Ale dnes ještě ne.

Amos s Alexem skončili s počítáním žetonů, hlučně poučovali Naomi o jemných nuancích v blackjacku a lákali ji, aby se k nim přidala. Holden mávl na číšníka, který se k nim okamžitě přihnal. Ve VIP salónku neexistovalo žádné objednávání z menu na stolní obrazovce.

„Máte nějakou skotskou, která je udělaná z opravdového obilí?“ zeptal se Holden.

„Máme několik destilátů z Ganymedu,“ odvětil číšník. Ovládal jakýsi trik, díky němuž ho bylo slyšet i přes ten panující kravál, aniž by si musel příliš namáhat hlasivky. Usmál se na Holdena. „Nicméně pro pány ze Země s vybraným vkusem tu máme odložených pár láhví šestnáctileté whisky Lagavulin.“

„Jako skutečnou skotskou ze Skotska?“

„Přesněji z ostrova Islay,“ pravil číšník. „Dvanáct set za láhev.“

„Tak tu si dám.“

„Jistě, pane, a čtyři sklenky?“ Číšník pokýval a zamířil k baru.

„My si teď jdeme zahrát blackjack,“ řekla Naomi se smíchem. Amos oddělil od své kupky štůsek žetonů a přisunul jí je. „Nejdeš s námi?“

Kapela v sousední místnosti přestala hrát a hluk na pozadí klesl na téměř snesitelnou úroveň – na pár vteřin, než zase v celém kasinu pustili reprodukovanou hudbu.

„Počkejte chvilku, mládeži,“ zarazil je Holden. „Právě jsem objednal láhev něčeho náramně dobrého a chtěl bych si s vámi připít, než se pro zbytek noci rozejdeme každý po svém.“

Amos se sice tvářil netrpělivě, než láhev donesli, ale pak chvíli zkoumal nálepku a uznale přikývl. „No, tak jo, tohle za to čekání stálo.“

Holden všem nalil, pak zvedl sklenku. „Na nejlepší loď a posádku, s jakou jsem měl tu čest sloužit, a na to, že nám platí.“

„Že nám platí!“ opakoval Amos a vypil sklenku do dna.

„Zatraceně, kapitáne,“ ozval se Alex a zvedl láhev, aby si ji pořádně prohlédl. „Nemohli bysme si jich vzít pár na Rosi? Můžeš mi to odepsat ze mzdy.“

„Souhlas,“ přidala se Naomi a nalila všem dalšího panáka.

Na pár minut zapomněli na žetony a vábení karetních stolků. Víc si Holden ani nepřál. Jen ještě chvilku pobýt s nimi. Na všech lodích, na nichž kdy sloužil, představoval přístav příležitost zbavit se tváří, které vídal dennodenně. Ale teď už to neplatilo. Ne s touhle posádkou. Potlačil nutkání pronést sentimentální frázi Mám vás rád, kamarádi!, raději se znovu napil.

„A ještě poslední na cestu,“ prohlásil Amos a chopil se láhve.

„Já si odskočím,“ oznámil Holden a zvedl se od stolu. Cestou na záchod se kymácel trochu víc, než by čekal. Skotská mu rychle stoupla do hlavy.

Toalety ve VIP prostorách byly přepychové. Žádné obyčejné řady mušlí a výlevek. Místo toho tu měli půltucet dveří, z nichž každé vedly do soukromé kóje s vlastní mísou a umyvadlem. Holden do jedněch strčil a zamkl se. Jakmile za sebou zavřel, hladina hluku poklesla téměř do ticha. Tak trochu jako by vystoupil ze světa. Patrně to bylo tak zamýšleno. Byl projektantovi kasina vděčný, že vytvořil tu oázu klidu. Tady by ho ani nepřekvapilo, kdyby nad umyvadlem objevil další hrací automat.

Zatímco si ulevoval, opřel se dlaní o stěnu, aby udržel rovnováhu. Byl právě uprostřed akce, když se místnost nakrátko rozzářila a na chromovaném splachovači se objevil slabý modrý odraz. Vnitřnosti se mu stáhly strachem.

Už zase.

„Přisámbůh,“ řekl, ještě než dokončil svou činnost a zapnul si zip, „Millere, radši zmiz, než se otočím.“

Otočil se.

Miller tam byl.

„Ahoj,“ pozdravil mrtvý muž.

„‚Musíme si promluvit‘,“ dokončil Holden za něj a přešel k umyvadlu, aby si opláchl ruce. Jedna drobounká modrá světluška ho následovala a přistála na pultu. Holden ji rozmáčkl dlaní, ale když zvedl ruku, nic neviděl.

Millerův odraz v zrcadle pokrčil rameny. Pohyboval se nepříjemně škubavě, jako by ho řídil hodinový strojek. Lidsky i nelidsky současně.

„Můžou sem přijít všichni současně,“ pravil mrtvý muž. „Nechce se mi mluvit o tom, co se stalo Julii.“

Holden vytáhl ze zásobníku nad umyvadlem ručník, opřel se o pult čelem k Millerovi a pomalu si osušoval ruce. Roztřásl se jako pokaždé. Po páteři mu jako vždy přeběhl pocit ohrožení a něčeho zlého. Nesnášel to.

Detektiv Miller se usmál, jako by ho vyrušilo cosi, co Holden nemohl vidět.

Tenhle člověk kdysi pracoval u bezpečnostní agentury na Cereře, dostal výpověď a vydal se samostatně na lov, hledat ztracenou dívku. Jednou Holdenovi zachránil život. Holden byl svědkem srážky asteroidu, kde byl uvězněn Miller a tisíce obětí mimozemské protomolekuly, s Venuší. Včetně Julie Maové, právě té dívky, po níž Miller pátral a našel ji příliš pozdě. Mimozemský artefakt se pak celý rok pod mračny Venuše zabýval vytvářením svých nepochopitelných projektů. Když posléze povstal, zvedl z hlubin masivní struktury a prolétl sluneční soustavou až za oběžnou dráhu Neptunu, podoben jakémusi titánskému stvoření z oceánu, jež se přizpůsobilo prázdnotě, Miller vzlétl vzhůru s ním.

A všechno, co říkal, bylo naprosto šílené.

„Holden,“ řekl Miller, ale neobracel se k němu. Spíš jako by ho popisoval. „Jo, to dává smysl. Nejsi jeden z nich. Hele, musíš mě vyslechnout.“

„To bys mi ale musel něco říkat. Tohleto není k ničemu. Už se mi takhle každou chvíli zjevuješ skoro rok, a ještě z tebe nevylezlo nic rozumného. Ani ň.“

Miller jeho poznámku odbyl mávnutím. Začal zrychleně dýchat, jako by právě doběhl v nějakém závodě. Na jeho bledé, našedlé pleti se objevily kapičky potu.

„V sektoru osmnáct měli ten bordel bez licence. Vlezli jsme tam a mysleli si, že jich tam seberem takových patnáct, dvacet, možná víc. Dorazili jsme tam, a to místo bylo úplně vybílené. Měl bych se nad tím zamyslet. To musí něco znamenat.“

„Co po mně chceš?“ vyhrkl Holden. „Prostě mi pověz, o co ti jde, jasný?“

„Nejsem blázen,“ opáčil Miller. „Když se zblázním, zabijou mě. Bože, nebo už mě zabili?“ Miller zkroutil ústa do malého ó a začal se prudce nadechovat. Rty mu ztmavly, krev pod kůží černala. Položil Holdenovi na rameno ruku, která se zdála nepřiměřeně těžká. Příliš pevná. Jako by ho někdo přestavěl a místo kostí do něj vložil železo. „Všechno to jde do háje. Dostali jsme se tam, ale je to prázdné. Celé nebe je prázdné.“

„Netuším, co to má znamenat.“

Miller se naklonil blíž. Jeho dech připomínal acetátové výpary. Oči upíral na Holdena, obočí povytažená, jako by se ptal, jestli rozumí.

„Musíš mi pomoct,“ řekl. Cévky v jeho očích téměř zčernaly. „Oni vědí, že umím hledat. Vědí, že mi pomůžeš.“

„Jsi mrtvý,“ vypravil ze sebe Holden, aniž by si to předem promyslel.

„Každý je mrtvý.“ Miller spustil ruku z jeho ramene a odvrátil se. Na čele se mu objevily zmatené vrásky. „Téměř. Téměř.“

Holdenovi zabzučel terminál, vyndal ho z kapsy. Naomi mu psala: Nespadl jsi tam? Začal jí psát odpověď, ale vzápětí toho nechal, když mu došlo, že nemá ponětí, co říct.

Když Miller znovu promluvil, měl tenký hlas, skoro jakoby dětský, udivený, užaslý.

„Do hajzlu. Ono se to stalo.“

„Co se stalo?“ zeptal se Holden.

Bouchly dveře, kdosi vešel do sousední kóje, a Miller zmizel. Jako jediný důkaz své přítomnosti po sobě zanechal vůni ozónu a pach jakýchsi těkavých organických látek, něco jako když se v obchodě zkazí koření. Všechno se to mohlo odehrát pouze v Holdenových představách.

Table of Contents

Titulní strana

Prolog: Manéo

Kapitola první: Holden