Svědomí

také v tištěné verzi

Ukážka z elektronickej knihy

www.fragment.cz

James Grippando

Svědomí – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnuji svým rodičům

Poděkování

Jsem dlužníkem mnoha lidí, kteří mi pomohli můj sen uvést v život.

Vřelý dík patří mým prvním čtenářům Carlosi Siresovi, Jamesi C. Cunninghamovi ml., Terri Pepperové, Denise Gordonové a Jerrymu Houlihanovi – mým dobrým přátelům, kteří se prokousávali hrubými verzemi knihy. Zvláštní poděkování patří Jerrymu. Jeho rady a právnické instinkty se pro mě jako pro spisovatele ukázaly být stejně tak neocenitelné, jako když jsem kdysi s právem začínal. Děkuji také Jamesi W. Hallovi, zástupci šerifa a koordinátorovi pátracích akcí v okrese Yakima ve státě Washington, za detailní popis policejních postupů.

Hned od začátku jsem měl to neskutečné štěstí pracovat s tím nejlepším nakladatelstvím v oboru. Velký dík mým literárním agentům, Artie a Richardu Pineovým, za to, že trpělivě čekali, než budu se vším spokojen, a za to, že když už byla kniha jednou na světě, postarali se o to, aby se o ní pořádně vědělo. Stejně tak vděčný jsem i Joan Sangerové, se kterou mě seznámila Artie. Díky jejím neocenitelným radám vznikl z hrubého náčrtu skutečný román. Taktéž děkuji svému editorovi Ricku Horganovi. Byl mi skvělým učitelem. Zanechal stopu nejen v této knize, ale i v jejím autorovi. Zároveň je i jedním z mnoha důvodů, proč si tolik vážím důvěry nakladatelství takové kvality a renomé, jaké má HarperCollins.

Za podporu a nadšení děkuji také právníkům, koncipientům, asistentům a dalším zaměstnancům firmy Steel Hector & Davis. S radostí říkám, že posledních deset let jsem strávil prací s přáteli a kolegy, kteří mohou být náležitě hrdí na to, čím se živí.

A konečně můj největší dík patří mé ženě Tiffany a mojí rodině. Bez vaší lásky, modliteb a povzbuzování bych teď ještě pořád mluvil o tom, jak jednou napíšu knihu.

První část

říjen 1992

Prolog

Se soumrakem přišla poslední noc. Měsíc v úplňku po půlnoci zastínily mraky. Jako by nebesa odvrátila svůj vševidoucí pohled, ze smutku či z lhostejnosti. Ještě dalších šest temných hodin čekání a nad borovicemi a palmami severovýchodní Floridy vyjde rudé ranní slunce. A pak, přesně v 7:00, bude Raul Fernandez popraven.

Okolo drátěného plotu, kterým byla obehnána největší věznice se zvýšenou ostrahou ve státě, se shromáždil dav protestujících. Hranatá třípatrová budova, skladiště nepoužitelných součástek a zlomených duší, byla ztichlá, až na pár sloupců světla. Po pozorovatelnách přecházeli ozbrojení strážci, v náhodných záblescích reflektorů z nich byly vidět jen siluety. Tentokrát se nesešlo tolik přihlížejících jako za starých časů, kdy se o popravách na Floridě psalo na prvních stránkách novin, a ne až někde vzadu vedle předpovědi počasí. I přesto však byl slyšet obvyklý křik, když dorazil černý pohřebák, který měl následně odvézt tělo. Nejhlučnější diváci troubili a pokřikovali ze zadních plošin svých pick-upů, popíjeli z láhví Budweiser a mávali transparenty s nápisy DO TOHO, JISKRO!, jak zastánci trestu smrti láskyplně přezdívali elektrickému křeslu.

Rodiče oběti hleděli skrz drátěný plot s tichou odhodlaností, hledali tady jen odplatu za nesmyslnou a nespravedlivou vraždu dcery. Za silnicí hořely svíčky, brnkaly kytary a někdejší květinové děti láskyplné generace, jejichž tváře zvrásnil čas a tíha současných problémů světa, vyvolávaly jména Johna Lennona a Joan Baezové. Vedle skupiny na kolenou se modlících jeptišek vykřikovali obyvatelé miamské čtvrti Malá Havana v rodné španělštině, „Raul es inocente, inocente!“

Raul Fernandez zatím za cihlovými zdmi a zamřížovanými okny věznice dojedl své poslední jídlo, medová kuřecí křidýlka s extra porcí šťouchaných brambor. Pomalu se chystal naposled zajít k vězeňskému holiči. Doprovázen dozorci v naškrobené béžovohnědé uniformě se usadil do zašlého holičského křesla z kůže, které bylo téměř stejně nepohodlné jako ten hranatý dřevěný trůn, na němž měl zemřít. Dozorci ho připoutali za zápěstí a zaujali svá místa, jeden u dveří, druhý po vězňově boku.

„Holič tu bude za minutku,“ řekl jeden ze strážných. „Jen hezky seď.“

Fernandez čekal jako zkamenělý, jako by už každou chvíli očekával ránu elektrickým proudem. Krví podlitýma očima mžoural do oslňující záře stropních světel, která se odrážela od bíle vymalovaných stěn z betonových tvárnic a bíle vykachlíkované podlahy. Na moment ho naplnila hořká ironie, když si všiml, že i dozorci jsou bílí.

Vlastně všechno bylo bílé, vyjma odsouzeného k smrti. Fernandez patřil mezi tisíce kubánských uprchlíků, kteří se vylodili v Miami během Marielského exodu v roce 1980. Neuplynul ani rok a už byl zatčen pro vraždu prvního stupně. Porota ho shledala vinným rychleji, než mohlo mladé oběti trvat, aby se udusila vlastní krví. Soudce ho odsoudil k smrti na elektrickém křesle a po desetiletí různých odvolání dnes jeho čas vypršel.

„Dobrý ráno, Bude,“ řekl vysoký dozorce, který se postavil ke dveřím.

Vězeň jen nejistě sledoval, jak do místnosti vešel pupkatý holič se znetvořenýma ušima a námořnickým sestřihem vlastní výroby. Pohyboval se pomalu a metodicky. Jako by se vyžíval v tom, že pro Fernandeze byla každá chvilka celá věčnost. S úšklebkem se zastavil před svým připoutaným zákazníkem, v jedné ruce holicí strojek, ve druhé hrnek toho nejtmavšího čaje, jaký kdy Fernandez viděl.

„Právě včas,“ procedil holič skrz tabákem zažloutlé zuby. Pořádně si odplivl do hrnku, odložil si ho na pult a důkladně si Fernandeze prohlédl. „No jo,“ zahuhňal s těžkým přízvukem, „vypadáš přesně jako v telce.“

Fernandez seděl s kamenným výrazem, jeho poznámky si nevšímal.

„Dneska to střihnem ve stylu Louise Armstronga,“ utrousil, když zapínal strojek. Na podlahu se sypaly černé lokny, jak strojek bzučel a měnil vězňovu hustou kštici v krátké strniště, které se lesklo nervozními kapkami potu. V jednu chvíli strážní Fernandezovi nadzvedli olověné nohy, aby mu holič mohl vyholit i kotníky. Díky tomu mohl být vězeň připojen k proudu z obou stran. Vyholená hlava a kotníky fungovaly jako lidské zásuvky pro proud kilovoltů, který spálí kůži, uvaří krev a ukončí život.

Holič trochu poodstoupil, aby se mohl potěšit výsledkem své práce. „Vida, vida, no není tohle bezva sestřih? Taky že je na něj doživotní záruka.“

Když se dozorci uchechtli, Fernandez zaťal pěsti.

Napětí přerušilo krátké zaťukání na dveře. Vysoký strážce se zacinkáním svazku klíčů odemkl. Raul se pokoušel něco zaslechnout, nedokázal ale ničemu porozumět. Konečně se na něho strážce trochu naštvaně obrátil. „Fernandezi, máš telefon. Tvůj právník.“

Když to uslyšel, Raul sebou trhl.

„Tak jdem,“ rozhodl dozorce a vzal vězně za paži.

Fernandez vyskočil z křesla.

„Zpomal, zpomal!“ mírnil ho strážný.

Fernandez už věděl, jak to chodí. Natáhl ruce dopředu a nechal si nasadit pouta. Pak si klekl, aby mu druhý dozorce mohl zezadu spoutat i nohy. Vstal pomalu, ale nedočkavě. Prošel dveřmi do haly tak rychle, jak mu to jen okovy a strážní držící ho za paže dovolovali. Za chvilku už seděl v malé kóji, kde vězni přijímali hovory od právníků. Na dveřích bylo okénko ve tvaru kosočtverce, aby strážci viděli dovnitř. Soukromé hovory ale nemohli slyšet.

„Tak jak to dopadlo, člověče?“

Na druhém konci linky bylo ticho, což nevěstilo nic dobrého.

„Je mi to líto, Raule,“ promluvil nakonec právník.

„To ne!“ Raul uhodil pěstí do stolu. „To nejde! Jsem nevinnej! Nevinnej!“ Několikrát se rychle nadechl a rozlíceným pohledem naštvaně těkal po malé budce ve snaze najít nějakou únikovou cestu.

Právník pokračoval tichým, klidným hlasem. „Slíbil jsem vám, že s vámi budu jednat na rovinu, Raule. Faktem je, že jsme vyčerpali už naprosto všechny právní prostředky. A nemohlo to dopadnout hůř. Nejvyšší soud nejen že zamítl náš návrh na pozastavení výkonu trestu, vydal dokonce i příkaz, který zabraňuje všem jiným případným soudům v zemi tak učinit.“

„Proč? Chci vědět proč, do hajzlu!“

„Soud to nijak neodůvodnil, není k tomu povinen,“ odpověděl mu obhájce.

„Tak mi to vysvětlete vy! Ať mi někdo vysvětlí, proč se tohle děje zrovna mně!“

Obhájce mlčel.

Fernandez se nevěřícně chytil rukama za hlavu, holá lebka pro něj byla ale tak nezvyklá, že to jen zvýraznilo tíži toho, co si právě vyslechl. „Musí přece… nějakej způsob… poslyšte, musíte to prostě nějak zastavit,“ řekl roztřeseně. „Tímhle už jsme si spolu přece několikrát prošli. Tak to udělejte jako posledně. Podejte další odvolání nebo návrh nebo jak tomu vy zatracený právníci říkáte. Prostě mi zajistěte ještě trochu času. A rychle, chlape. Do prdele, vždyť už mi i oholili hlavu!“

Jeho obhájce si vzdychl tak nahlas, až to v telefonu zapraskalo.

„No tak,“ zaúpěl Fernandez zoufale. „Musí přece existovat něco, co by se dalo udělat.“

„Snad jen jediná věc,“ povzdechl si právník skepticky.

„Tak vida!“ Fernandez hned ožil a znovu sevřel dlaně v pěst.

„Šance je tak miliarda ku jedné,“ krotil přehnané nadšení svého klienta obhájce. „Možná, možná jsem přišel ještě na jednu cestu. Požádám guvernéra, aby vám trest zmírnil. Nechci vás ale tahat za nos. Musíte se připravit na nejhorší. Pamatujte, že to byl právě guvernér, kdo váš rozsudek smrti podepsal. Pravděpodobně ho nebude chtít snížit na doživotí. Chápete, co říkám?“

Fernandez pevně zavřel oči a polkl strach, naděje se ale nevzdal. „Chápu. Vážně. Ale zkuste to. Prostě to zkuste. A dík, člověče. Dík a Bůh vám žehnej,“ dodal, než zavěsil.

Zhluboka se nadechl a podíval se na hodiny. Osm minut po druhé. Už jen pět hodin života.

1

Bylo pět hodin ráno a guvernér Harold Swyteck konečně usnul na pohovce. Noc před plánovanou popravou toho nikdy moc nenaspal, což by pro ty, kdo guvernéra při mnoha příležitostech slyšeli hovořit o nutnosti vystěhovat ty „přesluhující nájemníky“ floridských přeplněných cel smrti, byla novinka. Harry Swyteck byl bývalý policista a zastupitel v místním parlamentu. Do úřadu byl zvolen díky kampani, která propagovala právo a pořádek a prosazovala víc věznic, delší tresty a víc poprav jako rychlé a jisté řešení strmě narůstající kriminality. Jakmile pohodlnou většinou získal guvernérské křeslo, pustil se do plnění předvolebních slibů a hned v lednu 1991, v den své inaugurace, podepsal první rozsudek smrti. V následujících jedenadvaceti měsících jich podepsal víc než jeho dva předchůdci dohromady.

V pět hodin a dvacet minut jeho spánek přerušilo hlasité zvonění. Harry instinktivně sáhl po budíku, ale ten to nebyl. A zvonění pokračovalo.

„Telefon,“ zamumlala z druhé strany pokoje jeho žena, která spala schoulená v posteli.

Guvernér se protáhl, aby se úplně probudil, uvědomil si, že leží na pohovce, vyskočil a spěchal k červeně blikajícímu světlu na telefonu ležícím vedle jeho prázdné poloviny postele s nebesy. Jak se rychle natahoval po sluchátku, narazil palcem do nohy postele. „Krucinál! Co se děje?“

„Tady ostraha, guvernére,“ zaznělo mu v odpověď.

„Já vím, že mi voláte vy, Mele. Ale proč?“

Strážný se nepohodlně zavrtěl na židli, tak jako každý, kdo právě vzbudil svého šéfa před rozbřeskem. „Někdo s vámi chce mluvit. Jde o tu popravu.“

Guvernér zaskřípal zuby a usilovně se snažil nevylít si na strážném vztek kvůli tomu, že si narazil palec a v noci oka nezamhouřil, na muži, který chránil jeho bezpečnost. „Mele, prosím vás. Nemůžete mě přece takhle budit pokaždé, když na poslední chvíli vyplave na povrch nějaká urgentní žádost. Na tohle přece máme postupy. Proto mám svůj tým poradců. Zavolejte jim. A teď mě …“

„Promiňte, pane,“ přerušil ho strážný opatrně, „rozumím vám. Ale tentokrát myslím, že jde o něco trochu jiného. Ten muž říká, že má informace, které vás přesvědčí o Fernandezově nevině.“

„A kdopak je to tentokrát?“ zvedl oči v sloup Harry. „Jeho matka? Nebo nějaký rodinný přítel?“

„Ne, pane. Ehm, ten muž tvrdí, že je váš syn.“

To guvernéra docela probudilo. „Ať jde dál,“ štěkl a zavěsil. Podíval se na hodiny. Skoro půl šesté. Do popravy už jen hodinu a půl. Lepší čas ke své první návštěvě guvernérského sídla sis tedy vybrat nemohl, synáčku.

Jack Swyteck stál toporně na kryté přední verandě. Nevěděl, jak si vyložit mrzutý výraz ve tváři svého otce.

„No vida,“ zamručel guvernér. Čekal ve dveřích, na sobě vínový župan s monogramem. Jack byl jeho jediný syn. Bylo mu dvacet šest let. Jeho matka zemřela pár hodin po porodu, a ať se Harold snažil sebevíc, nikdy to synovi tak úplně neodpustil.

„Jsem tu pracovně,“ řekl Jack rychle. „Potřebuju jen deset minut.“

Guvernér chladně pozoroval syna stojícího za prahem. Byli si podobní na první pohled. Jack po něm zdědil tmavé pronikavé oči. Měl na sobě vyšisované modré džíny, hnědou koženou pilotku a ladící kotníkové boty. Se svými mužnými rysy a širokými rameny se klidně mohl stát idolem ženských srdcí jako zpěvák country, nicméně jeho vytříbený způsob vyjadřování a diplom z Yaleovy univerzity by do takového obrázku nezapadaly. Když byl jeho otec v tomtéž věku, vypadal stejně. A i teď ve třiapadesáti letech měl stále štíhlou, vypracovanou postavu. Promoval na floridské státní univerzitě v roce 1965 a z bystrého šermíře se stal nejdřív policistou, a nakonec se dal na politiku. Byl to typ muže, který se po každém sebesilnějším zásahu ihned oklepal, vrátil se do hry, a pokud jste si přestali dávat pozor, uštědřil vám smrtící úder. Ale jeho syn byl neustále ve střehu.

„Tak pojď dál,“ řekl Harry.

Jack vešel do vstupní haly, zavřel za sebou dveře a následoval otce do chodby. Místnosti byly menší, než jak si je Jack představoval. Elegantní, ale střízlivé, měly vysoké kazetové stropy a dubové podlahy vykládané mahagonem. Všude byl dobový nábytek, hedvábné perské koberce a křišťálové lustry, všechno originály odrážející historii Floridy.

„Posaď se,“ vyzval ho guvernér, když na konci chodby vešli do knihovny.

Tmavě obložená knihovna Jackovi připomínala rodný dům. Se zkříženýma nohama se posadil do koženého křesla před kamenným krbem a boty neuctivě zapřel o hlavu aljašského medvěda hnědého, kterého jeho otec kdysi ulovil a z něhož si udělal předložku. Guvernér se podíval jinam a ovládl v sobě nutkání synovi říct, aby se posadil rovně. Postavil se k velkému dubovému baru a naplnil si starožitnou sklenici kostkami ledu.

Jack se nestačil divit. Myslel, že otec už s tvrdým alkoholem přestal. Na druhou stranu, tohle bylo poprvé, co ho viděl ve funkci guvernéra.

„Vážně musíš pít? Říkal jsem, že jsem tady pracovně.“

Guvernér po něm jen blýskl pohledem, pak se natáhl pro láhev prémiové skotské Chivas Regal a naplnil sklenici až po okraj. „Ano, a do tohohle,“ – zvedl ostentativně sklenici – „ti nic není,“ a pořádně se napil.

Jack ho pozoroval a snažil se myslet jen na důvod, kvůli kterému přišel.

„No,“ mlaskl guvrenér. „Ani si nepamatuju, kdy jsme spolu naposledy mluvili, natož abychom se sešli. Jak dlouho už to je?“

Jack jen pokrčil rameny. „Budou to tak dva, dva a půl roku.“

„Od tvojí promoce na právech, ne?“

„Ne,“ neubránil se slabému pousmání Jack, „od té doby, co jsem ti řekl, že vezmu tu práci ve Freedom Institute.“

„Ano, Freedom Institute,“ zvedl Harry Swyteck oči v sloup. „Tam, co právníci měří svůj úspěch měrou vrahů, násilníků a zlodějů, které se jim podaří vrátit zpátky do ulic. Tam, co pokrytečtí lidumilové obhajují vinné a tváří se nesnesitelně svatě jen proto, že si za to od té verbeže nevezmou ani niklák.“ Jeho výraz ještě zhořkl. „Jediné místo, o kterém jsi věděl, že nesnesu, abys tam pracoval.“

Jack pevně stiskl opěrku židle. „Nepřišel jsem se sem přehrabovat v minulosti.“

„To jistě ne. Stejně to pokaždé dopadne jako vždycky. Od posledně se naše spory určitě zase o něco zhoršily. Ale v konečném součtu to teď bude stejné jako pokaždé. Zase mě vytěsníš ze svého života. Nikdy neuznáš, že jsem pro tebe vždycky chtěl jen to nejlepší.“

Jack se chystal poznamenat něco o otcově proklamované neomylnosti, ale cosi ho zastavilo. Byla to stará fotografie, stála na poličce. Oni dva na rybách na moři. Jedna z příliš mála společných chvil, kdy byli šťastní. Pusť se do mě při první příležitosti, tati, hlavně že si tady tu fotku můžou všichni pěkně prohlídnout, že jo?

„Podívej,“ začal Jack, „vím, že jsou věci, o kterých bychom si měli promluvit, ale ne teď. Kvůli tomu jsem nepřišel.“

„Já vím. Jsi tady, protože Raul Fernandez bude popraven na elektrickém křesle za,“ – guvernér se podíval na hodinky – „hodinu a dvacet minut.“

„Jsem tady, protože je nevinný.“

„Dvanáct porotců si to ale nemyslelo, Jacku.“

„Neslyšeli celý příběh.“

„Slyšeli dost na to, aby ho odsoudili po rozhodování, které netrvalo ani dvacet minut. Viděl jsem poroty, jež se za tak krátkou dobu nedokázaly shodnout ani na tom, kdo jim bude předsedat.“

„Nemohl bys mě vyslechnout?“ vyštěkl Jack. „Prosím, tati, poslouchej mě,“ dodal už klidněji.

Guvernér si dolil sklenku. „Dobrá, dobrá, poslouchám.“

Jack se k němu trochu naklonil. „Zhruba tak před pěti hodinami mi zavolal nějaký muž, že se se mnou prý musí sejít, důvěrně, jako klient. Nepředstavil se, ale řekl, že jde o záležitost života a smrti, tak jsem souhlasil se schůzkou. O deset minut později se objevil u mě v kanceláři s lyžařskou kuklou na hlavě. Nejdřív jsem myslel, že mě chce okrást, ale ukázalo se, že si chce jen promluvit o Fernandezově případu. A tak jsme mluvili.“ Jack se odmlčel a zadíval se otci přímo do očí. „A ani ne za pět minut mě přesvědčil, že Raul Fernandez je nevinný.“

Guvernér vypadal skepticky. „A co přesně ti ten tajemný fantom noci prozradil?“

„To ti nemůžu říct.“

„Proč ne?“

„Vždyť jsem ti už řekl, že se mnou chtěl mluvit jenom důvěrně, jako klient. Neviděl jsem mu ani do tváře a pochybuju, že ho vůbec ještě kdy uvidím, ale technicky vzato jsem jeho právník. Nebo jsem byl alespoň po dobu trvání toho rozhovoru. Každopádně všechno, co mi řekl, je důvěrné. Bez jeho souhlasu nemůžu o ničem z toho mluvit. A on by mi nedovolil zopakovat ani slovo.“

„Tak co tu vlastně děláš?“

Jack se na otce vážně podíval. „Jsem tu, protože dnes na elektrickém křesle zemře nevinný muž, pokud Fernandezovu popravu hned teď neodvoláš.“

Guvernér přešel pomalu po místnosti, sklenku v jedné ruce, otevřenou láhev skotské ve druhé. Posadil se do křesla naproti Jackovi. „Takže se tě zeptám znovu. Jak si můžeš být jistý, že je Fernandez nevinný?“

„Jak si můžu být jistý,“ začínal rudnout vzteky Jack. „Proč po mně vždycky musíš chtít víc, než ti můžu dát? Copak tobě nestačí, že jsem sem přiletěl uprostřed noci? To ti prostě nestačí, že jsem ti řekl všechno, co ti z právního i etického hlediska můžu prozradit?“

„Říkám jen, že potřebuji důkaz. Nemůžu odvolat popravu jen tak na základě… Vlastně na základě ničeho.“

„Takže moje slovo pro tebe nic neznamená,“ přeložil si to Jack.

„Za daných okolností ano. A musí to tak být. V tomhle případě jsi ty právník a já guvernér.“

„Ne. V tomhle případě jsem já svědek a ty vrah. Protože pošleš Fernandeze na smrt a já vím, že je nevinný.“

„Jak to víš?“

„Protože dnes večer jsem mluvil se skutečným vrahem. Přiznal se mi. Vlastně víc než to. Ukázal mi něco, co dokazuje, že vraždil právě on.“

„A copak to bylo?“ zeptal se se skutečným zájmem guvernér.

„To ti nemůžu říct,“ povzdechl si Jack a cítil se stále hůř. „Už tak jsem pověděl víc, než bych měl.“

Guvernér se uvelebil v křesle a po tváři mu přeběhl téměř neznatelný povýšený úsměv. „A nemyslíš, že jsi trochu naivní? Musíš si tuhle žádost na poslední chvíli zasadit do kontextu. Fernandez je odsouzený vrah. On i všichni, kdo ho znají, jsou zoufalí. Nemůžeš brát všechno, co ti řeknou, jako fakta. Ten takzvaný klient, který se dnes večer objevil ve tvé kanceláři, bude nepochybně nějaký bratranec nebo příbuzný nebo kamarád Raula Fernandeze odhodlaný zastavit tu popravu jakýmkoli způsobem.“

„To nemůžeš vědět!“

Guvernér si ztěžka povzdychl a sklopil oči. „To máš pravdu.“ Začal si dlaněmi masírovat spánky. „Nikdy si nejsme jistí. Proto jsem asi sáhl po tomhle,“ prohodil, když se natahoval pro láhev skotské. „Hořkou realitou ale zůstává, že jsem guvernérem díky kampani prosazující právo a pořádek. Z trestu smrti jsem udělal hlavní téma celých voleb. Slíbil jsem, že ho budu razantně prosazovat. A v té době jsem tomu všemu i věřil. Jenže teď, když jsem tady, není tak snadné se pod rozsudky smrti podepsat. Už jsi určitě viděl ty zlověstně vypadající desky s černými okraji a vyraženou státní pečetí. Ale četl jsi někdy jejich obsah? Já ano, to mi věř,“ hlas mu vynechal. „Člověk může získat i takovou moc. A doktoři si hrají na Boha, k čertu,“ zasmál se a napil se skotské.

Jack mlčel. Nečekaný pohled do otcova svědomí ho překvapil a nebyl si tak docela jistý, co na to všechno říct. „O důvod víc mě poslechnout,“ hlesl nakonec. „Abychom se ujistili, že se nikde nestala chyba.“

„Tohle není žádná chyba, Jacku, copak to nechápeš? To, co mi neříkáš, je stejně tak důležité jako to, co říkáš. Neporušíš slib mlčenlivosti, ani abys mě přesvědčil o zastavení popravy. Respektuju to. Ale ty zas musíš respektovat mě. Musím hrát podle pravidel. Mám svoje povinnosti, stejně jako ty. Zodpovídám se lidem, kteří mě zvolili a kteří čekají, že budu plnit předvolební sliby.“

„To ale není to samé.“

„Pravda,“ souhlasil guvernér. „Není to to samé. A proto, až odsud odejdeš, nechci, aby sis dával za nic z toho vinu. Udělal jsi, cos mohl. Teď je na mně učinit rozhodnutí. A já se rozhodl. Nevěřím, že je Raul Fernandez nevinný. Pokud tomu ale věříš ty, nechci, aby ses cítil za jeho smrt odpovědný.“

Jack se zahleděl otci do očí. Věděl, že se mu otevřel, že od něj na oplátku něco čekal, nějaké ujištění, že ani on neviní jeho za to, že dělá svou práci. Harold Swyteck chtěl rozhřešení, odpuštění, milost.

Jack se podíval stranou. Nechtěl, nemohl dovolit, aby ta chvíle oslabila jeho přesvědčení. „Nestrachuj se, tati, nebudu si to klást za vinu. Je to tak, jak jsi mi vždycky říkal. Všichni jsme odpovědní za vlastní činy. Koneckonců, guvernér jsi tady ty. A pokud v elektrickém křesle zemře nevinný člověk, bude to jen tvoje vina.“

Jeho slova Harolda dopálila. Zrudl vzteky a jakýkoli smířlivý tón v jeho hlase se vytratil. „Není to ničí vina,“ prohlásil. „Jenom Fernandeze. Dělají z tebe blbce. Fernandez a jeho kámoš tě prostě využívají. Proč myslíš, že ti ten člověk neřekl, jak se jmenuje, a dokonce si i maskoval tvář?“

„Protože nechce být dopaden,“ odpověděl Jack, „ale ani nechce, aby zemřel nevinný člověk.“

„Vrah, zejména ten, který vraždil tak barbarským způsobem, nechce, aby zemřel nevinný člověk?“ Harry Swyteck povýšeně zakroutil hlavou. „Je to ironie, Jacku,“ mluvil z něj už vztek, „ale někdy jsem rád, že se tvá máma nedožila toho, aby viděla, jakého hlupáka přivedla na svět.“

Jack hbitě vyskočil ze židle. „Tohle svinstvo nemusím poslouchat.“

„Jsem tvůj otec,“ zahřměl Harry. „Vyslechneš si všechno, co…“

„Ne! Od tebe si nevyslechnu už nic. Nikdy jsem se tě o nic neprosil. A ani od tebe nic nechci. Nikdy.“ Hnal se ke dveřím.

„Počkej,“ křikl guvernér a Jack přimrzl na místě. Pomalu se ohlédl a zlostně se zadíval na otce. „Poslouchej mě, mladý muži. Fernandez bude dnes ráno popraven, protože nevěřím těm nesmyslům o tom, že je nevinný. Stejně jako jsem nevěřil té jedenáctihodinové historce posledního ,nevinného‘, kterého jsem nechal popravit. Toho, co prohlašoval, že to byla jenom nehoda, že bodl,“ – byl tak rozčilený, že se musel znovu nadechnout – „jedenadvacetkrát bodl svou přítelkyni.“

„Stal se z tebe neuvěřitelně omezený stařec,“ štěkl na něj Jack.

Guevernér stál se stoickým klidem u baru. „Vypadni, Jacku. Vypadni z mého domu.“

Jack se otočil a hlučně odpochodoval halou, jako by jeho boty trestaly tvrdou dřevěnou podlahu guvernérského sídla. Rozrazil vstupní dveře a zastavil se. Zaslechl, jak si otec dává do prázdné sklenice led. „Na zdraví, pane guvernére,“ zakřičel směrem zpět do haly. „Udělejte nám všem laskavost a upijte se k smrti!“

Pak za sebou praštil dveřmi a zmizel.

Koniec ukážky

Table of Contents

První část

1

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: